Bővített, javított kiadás

Copyright © Anne L. Green, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-53-3

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016

Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017

Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító-sorozat 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1–2., 2022

Toszkán lázadó 1–3., 2023

A hűség pokla, 2023

Smaragd sziget 1–2., 2024

KEDVES OLVASÓM!

A történet, amit a kezedben tartasz, 2016-ban látott először napvilágot, és azóta kilenc utánnyomást ért meg. A jubileumi alkalomhoz illően azonban új köntöst kapott.

Az Eltitkolt múlt című regényem különleges helyet foglal el a szívemben. És nemcsak azért, mert ez volt az első olyan kötet, amit már Álomgyár-szerzőként jegyeztem, és amely egy elképesztő, kalandokkal teli úton indított el, hanem azért is, mert Alex Cross lett az a főhősöm, aki olyan népszerűvé vált, hogy később többkötetes családregény szereplője lett.

Kezdetben Alex Cross történetét nem akartam folytatni, ám ti, kedves olvasóim, másként kívántátok. A ti biztatásotokra született meg a fia, Aiden (Elvarratlan szálak), a lánya, Maya (Elfojtva-sorozat), és az unokája, Axel Cross (Perzselő románc Provence-ban) története.

Nyugodt szívvel kijelenthetem, Alex Cross halhatatlan Anne L. Green-karakterré avanzsált.

Hálával tartozom nektek a szeretetetekért és a támogatásotokért, mert nélkületek ez a regény sem születhetne újjá.

Olvassátok a Crossok történetét továbbra is olyan szeretettel, amilyen szeretettel én írtam nektek!

PROLÓGUS
LEXIE

Nincs menekvés

„Az élet folyamatos újjászületés. Legtöbbünk számára az az igazi tragédia, hogy meghalunk, mielőtt igazán megszülettünk volna.”

(Erich Fromm)

Hogy ki vagyok én? Alexandra O’Brien. De hogy ki is ő valójában? Csupán egy robot. Egy lélektelen, emberszerű gépezet, amely pontosan arra a feladatra jött létre, hogy egy érzelemmentes lényként tegye, amit tennie kell. Feladatom volt, amelynek a végrehajtásához újjá kellett születnem. El kellett tépnem és ki kellett törölnöm mindent, ami valaha is a múltamhoz kötött, hiszen csak így érhettem el, hogy ne legyenek vágyaim vagy érzéseim, amelyek erről az útról letéríthettek volna.

Valaha Miranda Continak hívtak, de volt idő, amikor azt sem tudtam, ki is ő valójában vagy hogy létezett-e egyáltalán. Úgy éreztem, az életem már nem az enyém, a sorsomat már nem én irányítom. Elvettek tőlem mindent, ami valaha is fontos volt nekem. Éveken át csak egy anya, egy nő voltam, aki lemondott mindenről, hogy ígéretét megtartva teljesítsen egy utolsó kívánságot. És akkor a sors újra közbeszólt…

LEXIE

Elvesztett jövő

„Mindenki megválaszthatja azt az utat, amelyen haladni akar, és azt is, amelyiken nem. Persze nem mindig. Néha a sors csak megragad minket, elindul velünk valamerre, aztán egyszer csak kitesz valahol, és ennyi.”

(J. R. Ward)

Leültem a zongorám elé, de rögtön föl is álltam, állítottam a szék magasságán, majd visszahelyezkedtem rá. Megkerestem a megfelelő távolságot, kihúzva magam, büszkén a hangszer billentyűi fölé helyeztem a kezem, hogy csak az ujjbegyeim súrolják a finom elefántcsont lemezeket, amelyek fehérre és feketére voltak festve. Néma, várakozó csend telepedett a nézőtérre. Azután lehunyt szemmel, lassú ütemben kezdtem el játszani a számomra oly kedves dallamot.

A zongora az én hangszerem volt. Ahogy megszólalt, minden szőrszálam égnek meredt, és végigfutott rajtam a borzongás. Minden alkalommal, amikor megérintettem a billentyűket és leütöttem egy hangot, a szívem megnyílt. Most is, mint minden alkalommal, gyönyörűen szólt a hangszer, én pedig teljes odaadással játszottam rajta. Az ujjaim határozottan, mégis gyengéden futottak végig a billentyűkön. A húrok a faburkolat mélyén csodásan zengtek, szinte látni lehetett a hangokat, ahogy megformálódnak a levegőben. Valósággal életre keltek, hol erdőkké, rétekké, emberekké, később konkrét arcokká és csodálattól sugárzó szemekké váltak. A hangok megnyúltak és összemosódtak, máskor élesen pattogtak. Félelmetes volt, ahogy egyetlen zongora hangja betöltötte az egész koncerttermet, a leghátsó sorokban ülők ugyanúgy hallottak mindent, mint azok, akik az elsőben helyezkedtek el.

Az első tétel gyors és élettel teli pattogását kellemes volt hallgatni, szinte felrázta az embert. Azután következett a második, ami lassú és finom volt, ellazította a hallgatókat, akik lejjebb csúsztak székükben, sokan még a szemüket is behunyták. A zene átjárta a testüket, pont ugyanúgy, mint az enyémet. A gondtalanság csodás érzése uralkodott el rajtunk. Az ujjaim suhanva futottak a billentyűkön, vagy a billentyűk futottak végig a hosszú ujjaim alatt, már nem is tudom. Eggyé váltam a dallammal, a szívem a zene ritmusára dobbant. Az egész terem elhomályosult, még a falon függő, halvány fényű kis lámpák is kialudtak, és most a fehér fény egyetlen forrása a zongorám volt. A testem beleolvadt a hangszerembe, de a zene még mindig szólt, egészen a negyedik tétel utolsó, hosszú hangjáig. A fények kigyúltak, és a nézők úgy ocsúdtak fel a koromsötétben felvillanó fényben, mint akiket elnyelt a mély, ám a zenémnek hála feléledtek. Tapsvihar rezegtette a falakat.

A nővéremre pillantottam, aki könnyes szemmel csodált. Ott volt a tekintetében minden. „Benne volt a lelked” – suttogta felém. Az én szemem is tele lett könnyekkel. Gyakran elérzékenyültem, ha játszottam. Nekem ez volt a lelki megtisztulás.

Miután felpattant, felfutott a színpadra, és a nyakamba vetette magát. Amanda és köztem eltéphetetlen volt a kötelék. Ez erősebb volt bárminél. Mindennél és mindenkinél. Ő volt a legfontosabb ember az életemben. Amikor a szemébe néztem, tudtam, ő is ugyanígy van ezzel. Két karjában ringatott, majd nyomott egy puszit az arcomra.

– Büszke vagyok rád, Miri! – mondta, majd együtt pillantottunk a közönség felé.

A tapsviharból egyértelmű volt a hatalmas siker, amit a zenémmel váltottam ki. Ahogy a nővérem ölelésében ringatóztam, hirtelen élete párjára, Enrico Rossira figyeltem fel, összeakadt a tekintetünk. Lehervadt az arcomról a mosoly. Soha nem sikerült megbékélnem Amanda döntésével. Senki nem értette, miért vagyok vele ilyen ellenséges. Tulajdonképpen én magam sem. Anyám vágta egyszer a fejemhez, hogy ez csak féltékenység. Gyerekes vagyok. Ki akarom sajátítani a nővérem szeretetét. Talán igaza volt, de nem lehetett magyarázat a szorongásra az, amit ez a férfi képes volt kiváltani belőlem. Én szerettem a testvéremet. Nagyon szerettem őt, de végül ebben a tekintetben nem tudtam mellé állni… Képmutatás lett volna azt mondani, hogy örülök ennek a kapcsolatnak, amikor féltettem őt. Volt a férfi tekintetében valami… valami ördögi. Nem értettem, Amanda hogy nem látja ezt. Végül kénytelen lettem engedni, beletörődni, mert nem hagyhattam, hogy ez az alak éket verjen közénk. Jó testvérnek lenni olykor nehezebb, mint gondolnánk, mert mindehhez szükséges a feltétlen szeretet, egymás elfogadása és támogatása. Ám ebben a pillanatban még ez sem szeghette kedvem, minden fájdalom és kín tovaszállt az utolsó dallammal együtt. Egész lényemet a boldogság és a siker érzése járta át.

– Istenem, Miranda! – lépett mellénk anyám is, majd átölelt mindkettőnket. – Olyan büszkék vagyunk rád – suttogta. Minden tiszta volt, és idilli.

Még napokkal később is az én sikeres koncertemről cikkeztek az újságok, jöttek a jobbnál jobb felkérések, megkeresések. Az apám lett a menedzserem, így igyekezett a legjobb belátása szerint tanácsot adni, és velem együtt dönteni. Ám hiába döntöttem úgy, hogy az életem kizárólag a zenének szentelem, apám a saját félresiklott karrierjéből okulva fontosnak tartotta, hogy ne tegyek fel mindent egy lapra. Sőt! Tanulnom kellett. Magániskolába jártam, ennek ellenére minden igyekezete hiábavalónak bizonyult, hogy a földhöz szegezzen, engem ugyanis teljesen beszippantott a zene világa, az én igazi lelki társam a zongora volt.

Napokkal később lelkesen gyakoroltam, amikor apám lépett be a szobába.

– Elég lesz mára, ideje lenne tanulnod is. Holnap fontos vizsgáid lesznek – figyelmeztetett szigorúan.

Ilyenkor mindig a szememet forgattam.

– Jaj, apa, ez is fontos. Nekem ez a legfontosabb – csattantam fel.

– Miri, ismered az álláspontomat – közölte ellentmondást nem tűrve.

– Persze hogy ismerem. Hogyne ismerném, hiszen vagy százszor elmondtad már. De azért, mert a te karriered tönkrement, nem törvényszerű, hogy az enyém is így érjen véget – vágtam vissza durcásan.

– Én csak nem akarom, hogy neked is olyan nehéz legyen, mint nekem volt. Mindig kell egy B terv – szajkózta.

Na persze! Tudomást sem vettem apámról, újra a zongorának akartam szentelni a figyelmem, de ő mellém lépett, és egy határozott mozdulattal lecsukta a hangszer fedelét. Ismertem ezt a pillantást.

– Apa! – háborogtam.

– Majd ha befejezted a tanulást. – A hangja kemény volt, és a pillantásából kiolvastam, nem érdemes vitatkozni vele. Bármit is mondanék, nem lenne értelme. Megadtam magam az akaratának. Hosszan lehunytam a szemem, majd dühösen a szobámba rohantam. Én nem fogom úgy végezni, mint ő. Az teljesen kizárt. Ahogy bevágtam az ajtót magam mögött, csörgött a mobilom. A kijelzőn a nővérem, Amanda neve villogott. Szörnyen ingerülten kaptam fel a készüléket.

– Szia! – üdvözöltem. – Pont a legjobbkor. Apával már megint nem jutok dűlőre – panaszoltam mérgesen.

– Miranda, figyelj most rám, nincs sok időm! – remegett a hangja.

– Mi a baj? Mi történt? – álltam meg a szoba közepén. Sosem volt az a sírós típus.

– Mindenben igazad volt. Most már tudom. Bocsáss meg nekem, hogy nem hallgattam rád! – zokogott.

Rossz érzés kerített hatalmába.

– Amanda, az istenért, beszélj világosan!

A gyomrom görcsbe rándult. Elképzelni sem tudtam, mitől borult ki ennyire.

– Enrico… – nyekeregte, majd hosszú hallgatás következett. Már éppen meg akartam szólalni, amikor folytatta. – Nem az az ember, akinek hittem. Meg akartam ma lepni őt, és bementem hozzá az irodájába, de már bánom – sírt szakadatlanul.

– Mandy! – suttogtam. Mindig így hívtam, amikor vigasztaltam vagy vigaszra vágytam.

– Hallottam, hogy sötét alakokkal üzletel, és láttam, ahogy valakit szemrebbenés nélkül lelő. Rettenetesen félek – hadarta. – Nem tudom, mit tegyek. A férjem egy hidegvérű gyilkos – suttogta.

Hirtelen félelem hasított belém.

– El kell bújnod előle, hallod, Mandy! Gyere haza!

Szerettem volna, ha biztonságban van.

– Nem tudja, hogy ott voltam – szipogta. – Elrejtőztem.

Ez a legkevésbé sem nyugtatott meg.

– Mihez akarsz most kezdeni?

– Elmentem a rendőrségre. Elmondtam nekik, amit láttam. De minden hiába, mert nem találtak holttestet. Egyelőre nem tesznek semmit, amíg a hulla elő nem kerül. Enrico ügyesen elrejtette valahová.

– Mandy, ez nagy hiba volt! Mi lesz, ha Enrico tudomására jut, hogy megláttad? Nem maradhatsz mellette. Nemcsak magad miatt, Emilio miatt sem. Gondolj a fiadra! Veszélyben lehet az életetek. Találj ki valamit, és lépj le! Most! – parancsoltam rá.

– Nem lehet. Színlelni fogok. A rendőr, aki kihallgatott, azt mondta, minden rendben lesz. Segíteni fognak. Vigyáznak rám. Alkut kötöttem.

Nem bíztam senkiben. Zsaruk, ugyan már!

– Odamegyek – akartam máris indulni.

– Nem, nem, nem! Nem szabad. Nem kelthetünk feltűnést. Ja, és apáéknak sem szólhatsz. Enrico nem gyanakodhat. Neked is csak azért mondom el, mert te voltál az egyetlen, aki az elejétől fogva átlátott rajta. Figyelmeztettél engem, én mégsem hallgattam rád.

– Igen, de… – vágtam a szavába.

– Miranda, kérlek… – suttogta. – Szükségem van most rád.

– Oké, de én is kérek cserébe valamit. Mindennap hírt kell adnod magadról. Apáék jövő héten elutaznak az évfordulós körútjukra. Valahogy el kellene érni, hogy mégse menjenek – töprengtem hangosan.

– Eszedbe ne jusson! Ha Enrico kiszagol valamit, még engem is… – Itt félbehagyta a mondatot. Mély hallgatásba merült.

– Megöl? – fejeztem be helyette a gondolatot. Bár titkon reméltem, hogy az állítólagos nagy szerelem, amit Enrico a nővérem iránt érzett, eddig nem engedné fajulni a dolgokat. Még egy szörnyetegnek is lehetnek érzelmei, mégiscsak a gyermeke anyja.

A nagy csend rám hozta a frászt.

– Mandy? Ott vagy még? – aggodalmaskodtam.

– Szeretlek, Miri, most mennem kell… – Ekkor hirtelen letette. Hosszan és zaklatottan járkáltam, nem tudtam, mivel teszek neki a legjobbat. Ki kellene tálalni a szüleimnek, de ha megteszem, vége. Tuti, kiborulnak, és nem lesznek képesek színlelni. Igaza van Mandynek, totál lebukás.

– Miri, vacsora! – nyitott be az anyám egy órával később. Ijedtemben majdnem szívrohamot kaptam.

– Mama, miért nem kopogsz? – korholtam.

– Baj van, szívem? Olyan sápadt vagy – lépett közelebb.

Hosszan néztem a szemébe, és minden teketóriázás nélkül vetettem bele magam az ölelésébe.

– Szeretlek, mama!

– Megijesztesz, kicsim. Történt valami? – bizonytalanodott el.

– Semmi – törölgettem le a könnyeim. Akkor elhatározásra jutottam. Ha nekem ilyen nehéz megjátszanom magam, akkor hogyan várhatnám el tőlük? Így hallgattam.

A titok nyomása alatt a hét minden napja gyötrelmesen telt, amíg Mandy az adott napon fel nem hívott, és nem biztosított arról, hogy jól vannak. Fokozta a rossz érzéseimet, hogy közben mamáék is elutaztak. Magamra maradtam. Egyre borzalmasabb volt ez az egész, már a zongora sem nyújtotta azt az örömöt, amit korábban. Csak remélni tudtam, hogy nem kerülök szembe Enricóval. Képtelen lennék összeszedni magam… Igaz, hogy művész vagyok, de nincs egy cseppnyi színészi tehetségem sem.

Egyik este a házunk kanapéján vackoltam be magam egy könyv társaságában, amikor váratlanul Mandy esett be az ajtón. Borzalmas állapotban volt. A szája felrepedt, bedagadt, az arcát több vérző seb és kék folt borította, szőke haját pedig rózsaszínűre színezte a vér.

– Jesszusom, mi történt veled? – ugrottam fel a rémülettől.

– Erre most nincs időnk, menekülnünk kell. Hozd a cuccod! – utasított.

Futottam a szobámba, és felkaptam a bőröndöm, ami azóta várakozott összekészítve, amióta megegyeztünk Mandyvel: bármi történjék is, én nem hagyom magára. Elhatároztam, nem számít, mi lesz a vége, dacolva a veszéllyel is, de vele tartok. Ott leszek, ha szüksége van rám.

– Hová megyünk? – faggattam, miközben bevágtam a cuccom a csomagtartóba. Beugrottam a vezetőülésbe, és a gázra tapostam. A kis Emilio rendületlenül üvöltött Mandy karjában. Megérezte a zaklatottságot az édesanyján, aki vigasztalanul sírt.

– Elszabadult a pokol – hebegte. – Enrico valahonnan megtudta, hogy egyezséget kötöttem – vágott bele.

– De hogyan? – döbbentem meg.

– Collins ügynök szerint belső embere lehetett a hatóságoknál. Figyelj most rám nagyon! – kapta el a kezem. – Erre a címre kell mennünk – nyújtott át egy papírfecnit. – Az ügynök, aki nekem segített, már várni fog ránk.

– Honnan tudod, hogy nem ő az áruló? – kaptam felé a tekintetem.

– Benne egészen biztosan megbízhatunk. Kijuttat majd benneteket az országból.

Benneteket? És vele mi lesz?

– És te, Mandy? – rökönyödtem meg.

– Nekem van még itt egy kis elintéznivalóm – pillantott jelentőségteljesen a szemembe. És akkor megértettem: ha valaki segít rajtad, annak mindig ára van.

– Nem – ráztam a fejem. – Mandy, nem! – sírtam el magam. – Ezt nem teheted. Nem maradhatsz itt. Ha Enrico megtudja, hogy elrejtetted előle a fiát, akkor ki tudja, mire lesz képes.

– Márpedig nekem maradnom kell. A fiamért. Amíg Enrico úgy tudja, hogy a kezében tart, azt feltételezi, nem kerülnék messze a gyerekemtől. Miri, vigyázz rá nagyon! – pillantott elérzékenyülten a pár hónapos babára.

– Nem. Én ezt nem. Nem teheted velem! Azt sem tudom, eszik-e vagy isszák a gyereket. Ez nem jó ötlet. Felejtsd el! Ki a fene ez az Enrico, hogy nem tudják megállítani? – csaptam dühösen a kormányra.

– Az olasz maffia egyik tagja. Egy gátlástalan bűnöző, aki sok ember haláláért felelős – mondta ezt olyan hangsúllyal, mintha egy vadidegenről beszélne. – Csak benned bízhatok. Sajnos nincs választásod, Miri. Tekintettel arra, hogy segítettél nekem, ha megtalálna, így is, úgy is megölne téged. Nem számít, akarod-e ezt, vagy sem – pillantott felém szánakozva.

– És apuék? – estem kétségbe.

– Őket Collins ügynök intézi. Nem jönnek haza még egy ideig. Bizonyítékom van Enrico ellen. Ha sikerül átadnom Collins ügynöknek, hamarosan vége, és mindenki biztonságban lesz.

– Te vissza fogsz menni abba a házba? Ez kész öngyilkosság. Nem sikerülhet! – ordítottam, hátha ettől jobb belátásra tér.

– Sikerülnie kell. – Hosszú szünetet tartott. Szorosan kapaszkodtunk egymás tekintetébe, így csak néha-néha pillantottam az útra. – De ha mégsem, akkor neked kell megmentened tőle a fiamat – tette hozzá. – Nem válhat olyan emberré, mint az apja. Nem engedheted, hogy ez megtörténjen. Neked kell őt felnevelned, Miri.

Ezzel kimondta a halálos ítéletemet. A vállamra helyezett egy olyan terhet, amelyről tudta, hogy amíg élek, cipelnem kell majd. Mégis megtette.

– Oh, nem! Szó sem lehet róla! Én még magamról sem tudok gondoskodni. Tudod, hogy a mami a mai napig elkészíti a reggelimet – próbáltam észérvekkel meggyőzni.

– Jaj, Miri, annyira szeretlek! Tudom, hogy jobb anyát nem is kívánhatnék nálad a fiamnak. Még nálam is jobb leszel. Te, velem ellentétben, sosem ugranál vakon egy szerelembe. Sosem szeretnél bele egyetlen férfiba sem, akiről nem tudsz semmit. Te nem követnéd el azt a hibát, amit én – nyelte a könnyeit. – Ismerlek, Miri. – Ezután a kezében síró kisfiához fordult. – Semmi baj, kincsem. Ne sírj! A mami nagyon szeret téged – ringatta könnyáztatta szemmel. – Nem fogom hagyni, hogy olyanná válj, mint az apád – folytatta. – Te ennél sokkal jobbat érdemelsz. Éppen ezért, kincsem, nekünk most el kell válnunk, de anya tudja, hogy jó kezekben leszel.

A szívem hasogatta a fájdalom. Szinte láttam, ahogy a szemem előtt összeomlik minden, mint egy kártyavár.

– Ne mondj neki ilyeneket! Ti nem fogtok elválni, ahogy mi sem – fakadtam én is sírva.

– Miri, nem fogok hazudni. Nekem nagy valószínűséggel végem. Enrico sosem bocsátja meg az árulást. Ha le is csukják, gondoskodik arról, hogy megfizessek mindenért.

– Nem adhatod fel ilyen könnyen. – Olyan erősen szorítottam a kormányt, hogy elfehéredtek az ujjaim.

Közben megérkeztünk a megadott címre. Egy sötét, kihalt parkoló volt, mindössze egyetlen autó fényszórói világítottak. Reszkettem a félelemtől. Mi van, ha ezek nem a jó-, hanem a rosszfiúk? Amikor kiszálltunk, egy férfi igyekezett felénk. Rémülten taszítottam magam mögé a nővérem.

– Ő Collins ügynök – került meg, és fürgén kapkodva a lábát a férfi felé sietett.

– Igyekeznünk kell! Rossi teljesen kikelt magából, és már a nyomában van – karolta át Amandát védelmezőn. Megvizsgálta a sérüléseit. – Biztos, hogy végigcsinálja? – érdeklődött aggódva. A nővérem határozottan bólintott, én pedig nagyot nyeltem. Olyan hirtelen történt minden.

– Akkor teszem, amiben megegyeztünk – majd felém fordult. – Jöjjön! – ragadta meg a karom az ügynök.

– Honnan tudhatjuk, hogy magában bízhatunk? – téptem ki magam a karjából.

– Sehonnan, de meg kell próbálnia. Vagy én, vagy a biztos halál. – Mélyen belenézett a szemembe, mintha meg akarna félemlíteni. Engedelmességre akart kényszeríteni. Elbizonytalanodtam.

– Erre nincs időnk, Miri. Fogd! – nyújtotta át Emiliót, majd a két bőröndöt mellém tette. – Vigyázz rá! Nagyon szeretlek benneteket – szorított magához.

– Ő miért nem jöhet velünk? – pillantottam könnyáztatta szemmel, szinte könyörögve az ügynökre.

– Mert vele még terveink vannak. Ez volt az egyezség.

– Az ő élete a miénkért cserébe? Ez lenne az ár? – üvöltöttem. – Neeem! – borultam ki.

– Nyugodj meg, Miri, minden rendben! Én mindig veletek leszek – zokogott. – Sajnálom, hogy neked kell megfizetni az én hibáimért. – A hangja alig volt hallható.

– Nem mondhatsz nekem ilyet – gyengültem el.

– Erre most nincs idő, Rossi bármikor megtalálhat bennünket – sürgettek.

– Ígérje meg, bármi történik is, vigyázni fog rájuk! – lépett el mellőlem Mandy, és mélyen az ügynök szemébe nézett. Akkor tudatosult bennem, ő is tudja, hogy az őrült tervük nem sikerülhet.

– Neee! – üvöltöttem, de hiába, mert már rángattak is a fekete autó felé. Betuszkoltak, majd rám csapták a kocsiajtót. Az ablakot csapkodtam Mandy nevét kiáltozva. Ekkor még nem sejtettem, hogy ez a búcsú tényleg örökre szól, és hogy soha többé nem láthatom már őt. Hosszan néztem, ahogy távolodtunk. A sötét parkolóban reményvesztetten állt, és velőtrázóan zokogott. Mandy…

LEXIE

Pillangóhatás

„A pillangóhatás elmélete szerint a pillangó egyetlen szárnycsapása a Föld egyik oldalán tornádót idézhet elő a másikon. Ha jól belegondolunk, hatásait tekintve minden lépésünk akár hamis is lehet, és minden megnyilvánulásunk akaratlan következményekkel járhat.”

(David Levithan – Nap nap után)

A négy kísérőből álló csoport egy védett helyre vitt bennünket. A lakás egészen silány és lélektelen volt. Hosszan járattam körbe a tekintetem, és szinte kívülről láttam magamat is, ahogy ott ácsorgok megtörten, tehetetlenül. Ez nem én vagyok! Én nem ilyen vagyok! Ez csak valami rossz álom. Én nem tettem semmi rosszat!, üvöltötte a belsőm. Én nem bűnhődhetek mások hibáiért. Nyomorult… átkozott Enrico Rossi! Jobban gyűlöltem, mint eddig bármikor. Ki láthatta ezt előre? A nővérem egyetlen, vak szerelemből meghozott döntése rányomta a bélyegét a családunk teljes további életére. Vajon mi történik ezután? Mi lesz Mandyvel? Istenem, segíts neki, hogy ne az életével fizessen a vakságáért!

Merengésemet pár óra elteltével Collins ügynök zavarta meg. Egyedül jelent meg. Rám telepedett a félelem, amikor észrevettem, hogy elküldte a ránk vigyázó őröket is. Nem tudtam, mire készül, de feltűnően sokat lesett ki az ablakon. Olyan rettegést még életemben nem éltem át. Meg fog ölni. Ő az áruló! Meg fogok halni.

– Jöjjön, mennünk kell! – zökkentett ki a gondolataimból. Elég zaklatottnak tűnt ő is.

– Mi történt? – Aggódva gubbasztottam az egyik fotelben, és megállás nélkül záporoztak a könnyeim. Bár a testem remegett, a kis Emilio édesdeden szunyókált a karomban.

– Nem bízhatunk senkiben. Mielőbb el kell tűnnünk innen. Most már biztos, hogy áruló van a csapatomban – közölte sápadtan.

– Ezt honnan veszi? Történt valami? – kerekedett el a szemem.

– Akárki is az, ő dobta fel a nővérét. Mennünk kell!

– Honnan tudjam, hogy ez nem egy csapda? Előfordulhat, hogy maga az áruló, és tálcán kínál majd Enricónak – ellenkeztem.

– Ne nehezítse a dolgomat! – emelte fel a hangját. – Ha így lenne, még az éjszaka lebuktathattam volna magukat.

Van benne valami. Összeszedte a dolgainkat, és kivitte az autójába.

– Amandáról tud valamit? – kérdeztem félve.

Nem válaszolt, csak sürgetően betessékelt az autóba, karomban az alvó kisbabával, majd ő is beszállt.

– Mondjon már valamit! – visítottam. Éreztem, hogy baj lehet. Rosszul voltam, féltem, hogy esetleg történt valami Mandyvel.

– Rossi elkapta – közölte egyszerűen.

– És mi történt? – Szinte vágni lehetett a feszültséget a levegőben.

– El kell magukat rejtenem. Megígértem neki, hogy nem engedem a közelükbe Rossit – terelte el a szót.

Amanda meghalt. Biztos, hogy meghalt.

– Nem – ráztam a fejem. – Meghalt? – csuklott el a hangom.

– Kórházban van, de az orvosok szerint kevés az esélye, hogy túléli – pillantott rám együttérzőn. – Sajnálom.

– Istenem, neee! – Összegörnyedtem a kíntól. Fájdalmas zokogásban törtem ki. – Neee! – Nem bírtam abbahagyni a sírást. – Mit csinált vele az az aljas gazember? – Collins rám pillantott, majd lehunyta a szemét.

– Menet közben, nagy sebességnél kilökte őt az autójából.

Ez lehetetlen. Enrico szereti a nővérem. Nem tehetett vele ilyet. Bár egy szörnyeteg, de a nővérem iránti érzéseit sosem vontam kétségbe. A szerelem erősebb ennél. Erősebbnek kell lennie, próbáltam saját magamat is meggyőzni.

Meredten bámultam az ügynökre. Szinte láttam a képet, ahogy a nővérem az életéért könyörög, és ahogy az a szemét menet közben kinyitja az ajtót, majd a lehető legnagyobb lelki nyugalommal taszítja ki Mandyt a száguldó járműből. A nővérem torkaszakadtából sikoltozik ahogy zuhan, majd becsapódik a kemény aszfaltba.

Hányingerem lett. Szédültem. Remegett a lábam, és a reszketés lassan szétterjedt az egész testemben. Arra akartam kényszeríteni magam, hogy lenyugodjak.

– Azonnal a nővéremhez akarok menni. Látni akarom! – Már képtelen voltam kontrollálni magam.

– Nem lehet. Hát nem érti? – üvöltött az ügynök. – Enrico pont erre bazíroz. Ahogy megjelenik, maga lesz a következő. Gondolja csak el, a feleségét állítólag szerette, és ezt tette vele! Magát zsigerből utálja, bele sem gondolok, mire lenne képes. A nővérén már nem segíthet, jelenleg még kómában van. Segítsen a fián! – pillantott a kezemben fekvő gyerekre.

Hosszan bámultam magam elé. A körülmények áldozatává váltam. A következő napokban, mint egy zombi, tettem a dolgom a gyerek körül, de azt hiszem, sokkot kaphattam, mert nem igazán reagáltam a környezetem ingereire. Az ügynök úgy döntött, amíg nem dől el, mi lesz a sorsunk, a saját lakásában, a családjánál rejt el bennünket. Végig rettegtem, mert Enricónak mindenhol voltak emberei, nem hittem, hogy élve kijuthatunk ebből a pokolból. Sokszor aggódva figyeltem, hogy maga Collins ügynök sem bízik senkiben. Egyetlen ember vállán sírhattam ki magam, a feleségéén, akit még csak nem is ismertem. Stephanie igazán rendes volt velünk. Szerető gondoskodással fogadott bennünket, és segített abban is, hogyan láthatom el a lehető legjobban Emiliót.

Egyik nap magamba roskadva cirógattam az alvó gyerek arcocskáját, amikor végignéztem a szobán, és megakadt a szemem a bőröndön, amit Mandy hagyott nálam. Furcsa megérzés lett úrrá rajtam. Szinte nem engedtem el a tekintetemmel. Felálltam, az ágyra helyeztem, és kinyitottam. Legnagyobb meglepetésemre tele volt amerikai dollárral. Jesszus isten! Belenyúltam, és végigsimítottam a szépen elrendezett pénzkötegeken. Vajon honnan van ez a rengeteg pénz? Ezek szerint Mandy tényleg készült a szökésre… a saját szökésére. Mandy… Váratlanul Collins ügynök lépett be, reflexszerűen összecsuktam a bőröndöt.

– Beszélnünk kell – nézett rám keserűen.

– Amanda? – kaptam fel a fejem.

– Nem. Az ő állapota még mindig válságos. Magáról és a kisfiúról kell beszélnünk.

– Miért? Mi a terve velünk? – rémültem meg.

– Őszinte leszek magával. Enrico Rossi a társaival együtt korlátlan hatalommal bír Olaszországban. A kezük messzire elér. Mi nem fogjuk tudni megvédeni magukat. Ön és a kisfiú súlyos testi fenyegetettégnek van kitéve. Maga egy védetté nyilvánított tanú.

– Ez mit jelent? – kaptam fel a fejem.

– Tudja, ha egy fontos személy védelme más módon nem oldható meg, úgy tanúvédelmi programba vonható be. A maga védelmét ellátó szerv az Interpol lesz. Van ott egy jó barátom, akiben megbízom. Gyűlöli Enrico Rossit.

– Tanúvédelmi program? Ez csak valami rossz vicc, ugye? – ráztam hitetlenkedve a fejem.

– Sajnos nem. Új személyazonosságot és új életet kap.

– Nem – ráztam a fejem. – Én szeretem az életem. Eszem ágában sincs lemondani róla. Magának elment az esze! – ugrottam talpra.

– Nem, Miranda, a magáé ment el, ha azt hiszi, Enrico megkegyelmez majd. Az az igazság, hogy attól az élettől, amit eddig élt, így is, úgy is elbúcsúzhat. A búcsú módját azonban megválaszthatja.

– Ez nem fair – rogytam vissza.

– Nem. Igaza van, nem az. Viszont nincs más megoldás. A kérdés csak az, hogy készen áll-e. Ahhoz, hogy dönthessen, tudnia kell, ez nem lesz egyszerű. Arra kötelezik majd, hogy a biztonságuk érdekében a családjukkal, barátaikkal mindenféle kapcsolatot megszakítva, eredeti lakhelyüktől távol, álnéven éljenek akár évekig, évtizedekig.

Megráztam a fejem.

– Nem! Én ezt nem vállalom – feleltem teljes meggyőződéssel.

– Rendben, de ebben az esetben nem adok magának huszonnégy órát. Nem sokkal az után, hogy ezen az ajtón kilép – intett a bejárat felé –, tarkón lőve végzi majd, a holttestét pedig betonba öntve süllyesztik el valamelyik barátságos tengeröbölben.

Elkerekedett szemmel meredtem rá. Ha a megfélemlítésem volt a cél, bejött.

– Nézze, ez egy üzlet! – folytatta. – Egyszer tanúskodnia kell, cserében a védelemért. Figyelmeztetnem kell, hogy az itáliai védelmi program a védett tanúban nem az önkéntes együttműködőt látja, hanem a kényszerszövetségest, aki az első adandó alkalommal beleharaphat az őt etető kézbe, így nagyon szigorú felügyeletre számíthat majd. Ez egyrészről jó, másrészről viszont nem annyira. A nap huszonnégy órájában, az év háromszázhatvanöt napján készenlétben állnak majd, hogy szükség esetén beavatkozzanak, és mentsék, ami menthető.

Amikor meglátta az elképedt ábrázatom, folytatta:

– Na, nem kell feltétlenül golyózáporra meg látványos autós üldözésekre gondolni. Ugyanakkor bármikor előfordulhat, hogy vasárnap hajnalban, mínusz húsz fokban szerelőre van szüksége, mert elromlott a gázkonvektor, és akkor meglesz a segítsége. Persze közben rövid pórázon tartják majd. Nem szeretném, ha hiú ábrándokba ringatná magát. Ahhoz, hogy bekerüljön a tanúvédelmi programba, igen szigorú feltételeknek kell megfelelni.

– Ez olyan véglegesnek tűnik – nyekeregtem. – Mi van, ha időközben meggondolom magam?

– A programban való részvétel teljesen önkéntes, bármelyik pillanatban, indoklás vagy magyarázkodás nélkül kiléphet. Visszakapja az eredeti okmányait, aláír egy titoktartási nyilatkozatot arról, hogy a megismert módszerekről és technikákról nem beszél, leadja mindazt, amit a védelem során biztosítottunk a maga számára, majd mehet isten hírével. Én mégis azt mondom, ha már egyszer belevág, akkor csinálja is végig. Nem szabad félúton feladni. Egyszer, reméljük, vége lesz.

– Vége? De mikor? – temettem az arcom a kezembe.

– Nem tudom – ingatta a fejét. – Még egy fontos dolog – pillantott fel. – Ugye mondanom sem kell, mindent és mindenkit el kell felejtenie ahhoz, hogy ne lelhessenek magukra. Sok mindenről le kell mondania, ami elárulhatná. Önmagáról, a zenéről, a családjáról, a barátairól és az otthonáról is. Soha többé nem keresheti őket. Egyszer sem! – figyelmeztetett.

– Hogy kérhet tőlem ilyet? Ez olyan, mintha megszűnnék létezni – nyeltem a könnyeim.

– Nem én kérem. Én csak tájékoztatom arról, hogyan maradhat mégis életben. Ja, és Miranda, van itt még valami… – Elhallgatott, majd hosszan a szemembe nézett. Remegett az egész belsőm. Elgyengültem. Abban a pillanatban szerettem volna inkább meghalni. – A tanúnak a védelmi program alatt lehet ugyan családot alapítania, de nem ajánlott.

– Mire akar ezzel kilyukadni? Ez nem tarthat olyan sokáig. Csupán pár hónap, és vége.

Nem voltam hajlandó beletörődni az ellenkezőjébe. Hinnem, bíznom kellett, hogy még élhetem a megszokott életem.

– Nem tudhatjuk, meddig kényszerül majd bujkálni. Tekintettel a fiatal korára, figyelmeztetnem kell, hogy magának különös veszélyekkel járhat, ha időközben úgy dönt, saját családot alapít. Ha netalántán szerelmes lenne – sandított rám.

– Jól értem, hogy maga elveszi az életem, és még azt is megtiltja, hogy kialakítsak egy újat? – háborodtam fel. Meg akarnak fojtani.

– Higgye el, én borzasztóan sajnálom, hogy ezen kell keresztülmennie! De szeretném, ha mindennel tisztában lenne.

– Ezek után elvárja tőlem, hogy csináljam is végig? – Döbbenten meredtem az ügynökre. Az eddigi életemnek befellegzett, és újat sem teremthetek. Lebegek majd a semmiben.

– Nem én várom el magától, hanem Amanda. Gondolja át! – fogta meg bátorítóan a kezem. – Nem sokáig maradhat már itt. Szedje össze magát! Érte – bökött az alvó Emilio felé. Felállt, távozni készült, de visszafordult. – A tanúvédelem szike, és nem fejsze; ésszel, érzéssel, finoman kell bánni vele, nem izomból és nem indulatból. Ne adjon azonnal választ! Nekem is ez lesz az első. Lehet, hogy nem hiszi el, de pocsékul érzem magam. Ez egy idegőrlő állapot, ami elképesztő mértékben megviseli az embert.

Nem válaszoltam, csak bámultam a padlót. Magamra hagyott, én pedig csendesen sírva sajnáltam magam. Tönkrement az egész életem. Aztán eszembe jutott Amanda. Az ő élete véget ért. Én legalább újrakezdhetem. De milyen áron? Hosszan tipródtam magamban. Ha csak rajtam múlt volna, inkább a halált választom. Világéletemben társasági ember voltam, gyűlöltem a magányt. Ráadásul folyton hatalmas karrierről álmodoztam, most pedig itt a realitás. Egyszer sem hozhatok majd meggondolatlan döntést. Nem engedhetek ki egyetlen pillanatra sem, mert az végzetes lehet. Hogy titkoljam el mások elől, ki is vagyok valójában? Hogy csináljam, hogy ne keltsek gyanút? Hogyan váljak gyerekből egyszeriben felnőtté? Borzasztó. Az arcom a kezembe temettem. Ha létezik pokol, akkor ez az. Tényleg zárjam el magam mindentől? Áldozzam fel az álmaimat?

Aztán eszembe jutottak a szüleim. Hiszen soha többé nem beszélhetek velük, és ez elképzelhetetlennek tűnt. Még csak el sem búcsúzhattam tőlük. Biztos megszakad majd a szívük, ha megtudják, mi történt. Collins ügynök azt mondta, amíg csak lehet, igyekeznek boldog tudatlanságban tartani őket, így nemcsak a halálomról nem értesülnek rögtön, de azt sem tudhatják, milyen nehéz döntés előtt állok. Akármennyire szerettem volna hinni, hogy ők megóvhatnak minket, tudtam, ha maradok, az ő életük is veszélybe kerül.

Akármennyit is agyaltam, rá kellett jönnöm: nincs választásom. Amanda számít rám, és ez nem egy olyan dolog, amiből kiléphetek, ha nem tetszik. Hirtelen rádöbbentem, hogy itt sajnáltatom magam, de ez az egész nem is rólam szól, hanem Emilióról. Az ő élete, jövője a tét. Éppen ezért az iránta és a nővérem iránt érzett szeretetem döntött. Eljött az idő a bizonyításra. Hosszan lehunytam a szemem, és láttam magam a zongora előtt, ahogy játszom. Azután Amandát, ahogy a hajam fonja a fellépések előtt. A szüleimet, ahogy a nézőtéren könnyes szemmel tapsolnak… Potyogtak a könnyeim, ahogy búcsúztam minden kedves emlékemtől. Légy átkozott, Enrico Rossi! Remélem, a pokol tüzében fogsz elégni. A lelkem nem lelt nyugalomra. Pár órával később mégis erőt vettem magamon, összeszedtem minden erőmet, és Collins ügynök elé álltam.

– Csináljuk! – bólintottam.

A hangom erős volt, és határozott. Lezártam mindent, hogy kinyissak egy kaput, ami kitár egy új világot. Egy világot, amely talán tartogat még nekem is valami jót. Hinni akartam ebben. Hinnem kellett. Talán a sors nemhiába sodor oda, ahová.

– Akkor isten hozta magukat, Alexandra és Aiden O’Brien! – felelte mosolyogva, majd meglebegtette az új személyazonosságunkat bizonyító dokumentumot. A két név olyan idegenül hangzott… – Amerikába fogjuk kijuttatni magukat.

– Olyan messzire? – kaptam fel a fejem.

– Muszáj! Európa magának kockázatos. A zene közismert emberré tette itt, a kontinensen, könnyen beazonosíthatják, és oda az álcája.

– A világ túloldala? Ez olyan, mintha száműznének, mintha meghalnék – habogtam.

Megsemmisültem.

– Pontosan ez a lényeg – mondta őszinte sajnálattal. – Igyekeznünk kell. Nemsokára itt lesznek magukért. Készüljön fel, hosszú utunk lesz!

– Velem jön? – lepődtem meg.

– Szeretném, ha biztonságban átjutna – mosolygott biztatóan. – Addig úgysem lennék nyugodt.

– Köszönöm – öleltem át. Számomra ő jelentette most az egyetlen biztos pontot. Nem bízhattam másban, csak benne.

– Jöjjön, Alexandra… – suttogta alig hallhatóan. Borzasztóan furcsa volt, ahogy ezt kimondta. Vajon hozzá tudok szokni ehhez a névhez? Meg tudok valaha is békélni Alexandra életével, szokásaival? Nem volt sok időm ezen merengeni. Felpörögtek az események.

Pár órával később megérkezett értünk az autó. Bepakoltunk mindent, majd elindultunk. Két másik jármű kísért minket biztos távolságból. Az ablaknak támasztottam a fejem, úgy záporoztak a könnyeim. Mindent elvesztettem. Mindent. Emilióra pillantottam, és elfogott a pánik. Hogy legyek én jó anya? Azt sem tudom, hogy kell gondoskodni egy gyerekről. Mandy ezt totál nem gondolta végig. Az, hogy jó nagynéni voltam a távolból, korántsem jelentette azt, hogy az anya szerepében is tündökölni fogok. Sőt! Bele sem mertem gondolni, mi vár ránk, ha történik valami a nővéremmel. Az utolsó pillanatig bíztam a csodában. Elmerültem a kisbaba látványában. Mi lesz most velünk? Álmában megmozdult, és apró arcocskáját a cirógató ujjam irányába fordította. Milyen bájos!, tűnődtem el rajta. Vajon megbocsátom neki valaha is, hogy a létezése teszi tönkre az életem? Istenem! Miért vannak ilyen kegyetlen gondolataim? Hiszen szeretem. Szeretem őt. Szeretnem kell!, győzködtem magam. A sopánkodásom végül mély lelkifurdalásba fordult.

– Bocsáss meg nekem, édesem! – nyeltem hangtalan a záporozó könnyeim. – Bocsáss meg nekem mindenért! A bűnös gondolataimért, az önzésemért, a bizonytalan érzéseimért és a még el nem követett hibáimért is, mert lesznek, biztos, hogy lesznek… – suttogtam.

Már jó ideje úton voltunk, és a kimerültségtől el is bóbiskoltam, amikor hangoskodásra lettem figyelmes, és a hirtelen irányváltástól fájdalmasan koppant a fejem az ajtó üvegén. Azonnal magamhoz tértem.

– Arra. Gyerünk! Taposs a gázra!

Amikor körülpillantottam, láttam, ahogy őrült sebességgel száguldunk, majd pillanatokkal később a sofőr berántotta a kormányt, és csikorgó kerekekkel irányt váltott, amitől sikoltozva kenődtem fel újra az ajtóra.

– Ne rémüljön meg, de ránk találtak! – szólt hátra Collins.

Megvalósult, amit a filmekben számtalanszor láttam már. Egy autós üldözés kellős közepében találtam magam. Az üldözőink elszántan igyekeztek bennünket megállásra kényszeríteni. Leírhatatlan, mennyire féltem. Emilio pedig teli torokból ordított mellettem az ülésben. Igyekeztem őt két remegő kezemmel megnyugtatni, de amikor felpillantottam, egy férfi alakját láttam előttünk az úton.

– Ne állj meg! Gázt! – utasította a sofőrt Collins.

– Uramisten! – sikoltottam fel, és eltakartam a szemem. Nem akartam látni, hogyan csapódik a teste a motorháztetőnek.

Az utolsó momentum, amit láttam, hogy a férfi széles terpeszben rendületlenül áll, majd felemeli a kezét. Pisztoly volt nála, és egy lövést adott le a menekülő autónk felé. Eltalálta. Az ütközés elkerülése és a saját testi épsége védelme érdekében elugrott a száguldó jármű elől. Az autónk irányíthatatlanná vált, ám a sofőrünk nem riadt meg annyira, mint én. Hisztérikus zokogásban törtem ki. Az imbolygó járműből a bennünket védelmező ügynökök tüzet nyitottak a támadókra. A becsapódó golyók zaja rémületbe kergetett. Biztos voltam benne, hogy itt és most mindennek vége.

– Nyugodjon meg! Ne féljen! Az autónk páncélozott – fogta meg a jéggé dermedt kezem. Képtelen voltam odanézni. A fejem a térdemre szorítottam, és vártam, hogy végre vége legyen.

Kicsivel később minden elcsendesült. Collins kiugrott, majd feltépte az én ajtómat is.

– Jöjjön! – segített ki. Amikor körülkémleltem, láttam, hogy holttestek hevernek az aszfalton. – El kell tűnnünk – terelgetett, én pedig gépiesen követtem az utasításait.

Átkísért egy másik járműhöz, besegített a gyerekkel együtt. Beszállt ő is, majd a gázra taposott.

– Collins, várj! – üvöltötte a társa az út mentén. Nem értettem semmit. Kérdő pillantásom látva megszólalt.

– Tényleg nem bízhatok senkiben. Nem azon az úton megyünk, ami az eredeti tervben szerepelt. Patkány van a fedélzeten. Alig tudta pár emberem, hogy merre megyünk. Ne féljen! Enrico Rossi nem győzhet – közölte elszántan.

Nekem úgy tűnt, hogy máris nyert. Halálra rémülten, kilátástalan helyzetben kuporogtam egy autó hátsó ülésén. A családomat, a karrieremet és az egész életemet elvette. Mi lehetne ennél rosszabb?

– A fiát akarja, de mindent megteszünk, hogy ne kaphassa vissza – szűrte a fogai között.

– Maga… maga is gyűlöli – mondtam.

Határozottan bólintott.

– Akit a nővére szeme láttára megölt, az az én beépült társam volt – szomorodott el. A tekintetében ott volt minden. Elkeseredés és a véres bosszúvágy. – Még tisztes temetés sem adatott meg neki – feszült meg az álla. – Aljas féreg! – szitkozódott. – Ha megtalálom az árulót, gondoskodom róla, hogy ő is hasonlóképpen végezze. Esküszöm magának, nem nyugszom, amíg Enrico Rossi meg nem kapja a méltó büntetését – tett ígéretet. Nekem ez mégsem nyújtott vigaszt.

Pár órával később egy kihalt magánrepülőtéren találtam magam, ahol egy kisebb repülőgép felé vezetett. A lábam azonban abban a pillanatban gyökeret vert. Belém hasított a kellemetlen érzés: talán soha többé nem láthatom a hazámat, nem érinti majd a lábam ezt a földet. Kétségbeesetten néztem Collinsra, aki kiolvasta a szememből a fájdalmam.

– Sajnálom, Miranda. Nincs más választása. Jöjjön! – irányított fel a gépre.

Ahogy emelkedtünk, a szívem mardosta a fájdalom. Ott, abban a pillanatban meghalt Miranda Conti. Megszűnt létezni. Az utolsó szívdobbanásaimat hallottam, miközben egész úton reményvesztetten bámultam magam elé.

Nincs két egyforma élet. Lehet az nyugodt és kiegyensúlyozott, mint sok száz csendes hullám a tenger partján, vagy lehet feldúlt, küzdelmekkel teli is, mint a legvadabb vihar. Nekem életem során kijutott mindkettőből. Már nem tudtam, ki is vagyok valójában. Voltam valaki, de mára egy senki vagyok. Nem lehettem többé Miranda Conti, de Alexandra O’Briennek sem éreztem magam, hiszen azt sem tudtam, ki is ő valójában. Semmit sem tudtam róla. Hol lakik? Mivel foglalkozik? Mit szeret?

Egyvalamibe kapaszkodhattam csupán: neki nincs múltja, ezáltal nincsenek érzései. Elhatároztam, teszek róla, hogy ne is legyenek soha. Többé nem érhet ilyen fájdalom és kín. Amikor a repülőgép landol majd, egy teljesen új ember lép ki egy teljesen új világba, határoztam el magam. Egy egyedülálló anya leszek, aki a semmiből lép a semmibe. Az én jövőm sötét, de tudtam, hiába lep el a köd, nekem feladatom van: gondoskodnom kell arról, hogy a fiam, Aiden jövőjét ez ne árnyékolhassa be. Talán sosem tudja meg, honnan származik, kik a valódi szülei, de egyvalamiben mindig biztos lehet: rám egész életében számíthat. Nekem kell gondoskodnom arról, hogy boldog gyermekké, majd felnőtté váljon. Az új életemmel így új célt is kaptam.