Rejtő Jenő

MEGYEK PÁRIZSBA, AHOL MÉG EGYSZER SEM HALDOKOLTAM

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

Hahó! Budapest, 1927. szeptember

Berlini könyv Berlin, 1927.

Norden

A Centrum Berlin, 1927. december

Sturm und Drang

Sturm und Drang[107] II. rész

Svájci noteszlapok Bern, 1928. április

Házról házra Zürich, 1928. május

Börtön Thun, 1928. május

Ima a Mont Blanc-hoz Genf, 1928. június

Luzern, 1928. június

Schaffhausen, 1928. június

Genf, 1928.

Eső Hamburg-Altona, 1929.

Ősz Hamburg szabad város, 1929.

Nyomor (Vázlatok egy regényhez.) Bécs, 1929.

Vasárnap Bécs, 1929. november

Vasárnap II.

A barakk. A regény második része Bécs, 1929. december

Nomádok Grinzing, 1929. december

Hó

Petróleum Bécs grinzingi barakkok, 1929. december

II.

Szilveszter

Spanyol

Levél

Cement Poissy (Seine et Oise), 1930.

Cantonnement du Fabrociment[201] Poissy (Seine et Oise), 1930. március

Bourse Párizs, 1930. március

A tőzsde

Éjszaka a Szajna partján Párizs, 1930. április

Nikotin Lyon-Perrache, 1930. május

Tenger Földközi-tenger, 1930. május

Nagykörút Budapest, 1930.

JEGYZETEK

Hahó!
Budapest, 1927. szeptember

És ki ne érezte volna még ősszel, a kopár körúti fák alatt, poros, nyirkos szélben, mikor feltekint az égre, és nézi a vándormadarakat, hogy jó lenne most vonatra ülni és menni, menni idegen, zajos, füstös éjszakai pályaudvaron át, ezzel a szomorú szívével valahová idegenbe, más városba, más emberek közé, és csak áll bánatosan a közönséges őszi Körúton, az eget bámulva... Ki ne érezte volna még ősszel, ha nagyon egyedül volt, és borongott körülötte a dísztelen város korai alkonya: hogy jó lenne elvándorolni valahová, ahol most virágok nyílnak, ahol kékebb az ég, szagosabb a szél...

Sípoltak, ajtók csapódtak, targoncák nyikorogtak sürgősen, kalauz sietett végig a vonat mentén: megyünk kérem, és sokféle, de egy nagy könnycseppbe összemosódó kedves arc mosolyog felém sápadtan, de biztatóan, és hangzavar: írjál már Prágából... Jenő vigyázz a kofferodra... írd, ha kell valami: Rökk Szilárd utca 27... Vedd fel a pulóveredet éjjel..., a gallérgombok a kiscsomagban vannak..., vigyázz magadra...

És jaj! Csörrennek az ütközők, megy lassan a vonat, és a kedves arcok mind messzebb távolodnak, és sivár szénhalmok, lengő, kis, gazdátlannak látszó lángok, vágány-perifériák, sötétség jön...

– Csukja be az ablakot! – mondja valaki mögöttem.

Leülök. A fiatalság önzése már örülni is tud tíz perccel a búcsú után, és húsz perc múlva már boldog vagyok, nagyszerűen érzem magamat, harcos kedvűnek. Berlin! Megyek meghódítani az életet, megyek fiatalon, tehetséggel, harcos kedvvel, új gondolatoktól impregnáltan, nagy invenciókkal neki a világnak, az elemek.

Küzdeni fogok, reggeltől estig. Nagy baj úgy sem lehet, kitűnő ajánlóleveleim vannak Somlóhoz[1], Róbert Jenőhöz[2], Reinhardt[3]-hoz. Igényeim nincsenek, első időkben, ha kell, leszek bármi, és a többit meghozza a tehetség, a szorgalom. És rohant a vasút, rajta én, gondolataim reflektorát előreszegezve, óriási sebességgel az éjszakában. Az én sugaraim új utat fognak itt világítani ebben a nagy estében és Berlin! Berlin! Megyek meghódítani a nagy, fényes várost, ahol csupa hatalmas ház, fényes utca, munka, produktivitás, alkotás, teremtés láza dübörög. Oh, milyen hatalmas a fiatalság, amely ilyen vakbiztonsággal, tehetségében elszántan belerohan az ismeretlenbe. Nem is veszem észre álmodozásomban, hogy rohan az idő, még sebesebben versenyezve velem a vonatnál, és egyszerre megszólalnak: „Útlevél- és vámvizsgálat...” Átléptem a Rubicont.

Berlini könyv
Berlin, 1927.

Mi sikít, bömböl, zakatol itt az égnek nyúló vastraverzek, dübörgő viaduktok, a technika, a pénz e szédítő arányú metropolisában? Nem hallod? Ez itt az önmagából kivándorolt Európa új világa, ahol tömör sorokban vonul fel az emberi sokadalom, boldogulást és új életformákat keresni. Idegölő és megállás nélküli hajsza a pénz után, mindenféle járműveken, minden ellenálláson, bűnön, verejtéken, erőszakon, kínlódáson keresztül, hajrá! egész nap eszeveszetten, önkívületben, kifúlva, de lankadatlanul. Ez itt egy éppen olyan komoly világháború, mint Piave[4] volt vagy Limanowa[5]. Itt is vannak halottak, akik felbuknak, és zsebükből kifolyik az életet adó vér: a pénz. Kora reggel összeülnek a vezérkarok, megindul a harc az irodaárkok mögül, megütköznek az utcán, a tőzsdén, a kávéházakban, nyíltan egymás pénzéért küzdve, és pattognak a Remington-gépfegyverek, zörögnek a távíró-lángszórók, új meg új számok tankjai söpörnek végig a tőzsdetábláról, új meg új bankjegy-munícióval frissítik a gyengült állásokat, hogy hírek mérges gázát fújják az ellenfél felé, lejárt váltók, határidő-felmondások nehéz aknái zuhannak a támadott állásokba, és a Napóleonok, Cavourok[6], Moltkék[7] pazar elnöki dolgozókban főzik a haditerveket.

Hallod? Az ipar, a kereskedelem megszámlálhatatlan idegei, telefonhuzalok, kábelek futnak szerteszét a kukacoktól nyüzsgő nagy testen; a rádió láthatatlan hanghullámai jönnek mindenfelől, szinte sűrűvé teszik a levegőt, túlfeszítik az energiákat, aki itt egy pillanatra elgyengül, annak vége...

Általában babonás hitté vált, hogy Berlinben még történnek csodák. És a háború utáni emberiség, amely fáradt volt, mindenáron csodákat várt, konjunktúrától szétzilált idegeivel a vaksorstól akarta visszakapni azt, amit az erejével képtelen lett volna újraszerezni. És Berlinben az eshetőségek beláthatatlan variánsait sejtették, új életet vártak, nagy nekilendülést. És megindult a nagy karaván egész Európából Berlin felé. Üzemei, ipara, lármája, blöffje tisztességes és tisztességtelen próbálkozók millióit vonzották, mint arzénes mézpapír a legyet. Akit aztán megfogott, azt elnyelte, és soha többé nem adta vissza. A Westen ragyogása, a Centrum nagyméretű üzleti élete, a Norden mintaszerűen szervezett bűnöző élete, a fenn és lenn egyaránt nagystílű, bűnös, ragyogó éjszakai világa, és főként a fények sokfélesége, amelyek mint minden városban, Berlinben is vezető szerepet játszanak, sohasem látott óriási arányokban tündökölnek itt a fény Potemkin-falai.

Melletted az autók százai cikáznak, feletted vonat zakatol, alattad az Untergrund zörög, és körötted az emberek olyan tömege, fények olyan sokasága villog, hogy meg kell kapaszkodnod valamiben, ha először vagy ebben a városban, és nem tompulnak még bele az idegeid. Gyere velem, szíves olvasó, fussunk át Berlinen egy gyors pillantással, forduljunk meg magunk körül néhány utcában. Látni nem fogsz semmit, mert mint a pince homályát, úgy kell itt megszokni a szemnek a vakító fényt, amíg láthat valamit, és ez eltart néhány hónapig is, de ámulni lehet[8], mint Ady Endre mondta, és ez a leghelyesebb megállapítás Berlinre vagy Párizsra annak, aki az első ideit tölti a városban. Csak ámulni tud, folyton csak ámulni, és ha végül megkérdezik, hogy mit látott, nem tud mondani semmit. De Párizsban sincsenek ilyen fények, Párizs tradíciókat ápol, Párizs festői is, de Berlin csak monumentális, csak robusztus, szépségei éppen azért megdöbbentőek, mert reálisak, és nélkülözik azt a leírhatatlanul sokféle nüánszot, ami Párizsban kápráztat. Éppen ezért már most előrebocsátom, Berlin, Párizs, ég és föld, két semmiben sem hasonlatos metropolis. Párizs a tegnap és a ma Európája, Berlin a tegnapot felejteni akaró, új tárgyilagosság[9] jegyében épült késői holnap embriója, könyörtelenül illúziótlan, reális, óriási.

Mi ketten, szíves olvasó, ama jobb sorsra érdemes utazók közé tartozunk, akik akkor érkeztek Berlinbe, mikor még nem volt készen az Excelsior Szálloda izzó kék fénnyel díszített házikója az anhalti pályaudvar peronján, amely a föld alá süllyedve egyenesen a pályaudvarral szemközti hotel szuterénjébe szállítja az érkezőt. (Azt is, aki innen nyomban a külvárosba siet lakni.) Mi tehát az előtt a probléma előtt állunk, hogy átkeljünk-e a Königgratzer Strassén a másik oldalra, amely feladat délben távolról sem olyan egyszerű, mint száraz lábbal átkelni a Vörös-tengeren, mert a különben praktikus német forgalmi rendszer itt csődöt mond, mivel bármelyik oldalon áll vagy indul a forgalom, az autók mindig a pályaudvar szigete körül viharzanak el. Ez az utca vezeti le a centrum forgalmát a Hallei kaputól a Potsdami térig, és a nyugati városrészbe igyekvők forgalmát a Wilhelm- és Friedrichstrassén. Amellett egy pár lépésnyire másik hatalmas, helyi vonatokra is berendezkedett pályaudvar áll: a Potsdamer Bahnhof.

Az ördögien ügyes berlini sofőrök azonban, hajszálnyira bár, de jobbra vagy balra, előtted vagy mögötted, mindig kikerülnek, legfeljebb megjegyeznek valami kétértelműséget berlini tájszólásban. Valahogy mégis átérünk a túlsó oldalra, és elérjük az Európa Haus biztonságos környékét. Itt egy kicsit csodálkozol, hogy egy kétemeletes ház, üzletekkel, kávéházzal, autóképviseletekkel nincs betetőzve, és felhőnyi magasságban vasgerendák állnak ki a belsejéből, míg előtted feketéznek és zenélnek az ugyanebben a házban lévő kávéház teraszán. Persze, mi jövevények nem tudjuk, hogy az Európa Haus részletekben épül. Mikor kész lett a földszint, horribilis házbérekért kiadták a helyiségeket, többek között a Chevrolet-autónak és a Café Európa üzemnek. Mikor kész lett az emelet, akkor ugyanez a kávéház kivette, és Berlin egyik legszebb mulatóját, a Palais Európát rendezte be. Az így egybegyűlt pénzekből építkeznek tovább, és ilyen módon akarnak itt egy felhőkarcolót emelni, Európa legnagyobb hoteljét, legnagyobb moziját és mulatóját egy házban. Ez már egy kis ízelítő Berlinből. És részint Pestből is, mert a Palais Európa tulajdonosa egy Braun nevezetű magyar, akinek még vagy nyolc-kilenc előkelő mulatója van Berlinben. Így érünk ki a Potsdamer Platzra, ahol mindketten álmélkodva felkiáltunk: ez Berlin! Csillag alakban torkollnak ide a körutak, hány, ki tudná megmondani? A középen forgalmi torony rendőrrel. Az autók, autóbuszok, villanyosok olyan nyüzsgése, trombitálása, csilingelése, gurulása, féksikoltása robajlik, hogy szemünk előtt összezavarul minden. És amerre nézünk, csupa palota, épület-monstrum. Mellettünk a bazilikaszerű Haus Vaterland impozáns, kupolás házblokkja, amelyben egy kávéház-aréna van, karzatokkal, emeletekkel és nemzetiség szerinti dísszel, konyhával, személyzettel és zenével ellátott termek: magyar, olasz, hindu, spanyol, amerikai bárok nyílnak egymás után, és mindenütt a legtökéletesebb nemzetiségi illúziók. A túlsó részén a térnek, ami hivatalosan már Leipziger Póznak számít, de tulajdonképpen a Potsdamer, kezdődik a Wertheim Aruház, aminek a végét nem is látod, mert egészen a Wilhelmstrasséig megy. Ennél az épületnél, amelyen valamennyi nemzetiség zászlója leng, és többemeletes kirakatai vannak, lelkesülést kell érezni. Ez a négyszögletes, hosszú, láthatatlan végű, sokablakú, egyenes ornamentikájú, torony magasságú építmény, amelynek a földszintjén autókat árulnak, és a felső emeletén kilószámra mérik ki a krumplit, a közbeeső emeleteken pedig minden elképzelhető használati- és luxuscikk beszerezhető, valódi perzsaszőnyegtől a cigarettapapírig, menetjegy-irodával és pénzváltó bankkal a földszintjén, liftekkel, futólépcsőkkel, csillárokkal, rendezőkkel, detektívekkel és hadseregnyi személyzetével, külön kis metropolis. Egy minta a mai európai város struktúrájából, életéből, szervezetéből, anyagából. Esténként itt a tetőről az épület oldalai felé fordított, hófehér fényű reflektorok sokasága függ alá, mozgalom kapcsolódott a rohanásba, csak lassan eszmélsz, hogy mindenfelé nyugtalan, futó, forgó és hunyorgó fények támadnak, magasan a levegőben és alacsonyan a boltcégéreken, póznákon az utak közepén, és aztán az út felett függő lámpasor is kigyúl, nagyon fehéren. Berlin sokkal jobban van kivilágítva, mint Párizs. Bántóan, túlzóan, vakító szénszálakkal, úgy, hogy a lámpák fehér fényforrásai nyugtalankodni látszanak állandóan, pedig nem lesz sötét, de mintha mozogna valami a belsejükben. Ez a szénszál. Nem is tudtad eddig, hogy csak kisebb szabású forgalomban volt részed, és a tulajdonképpeni forgalom ilyentájt kezdődik. Néhol percekig állnak a nagy csapatokban összeverődött autók, és minden kis mellékutcából egész rajok suhannak elő, az autóbusz-megállónál tömegek várnak szép nyugodtan, így érsz a Nollendorf-Platzra, ahol gyönyörű üvegház áll a magasban, mert szintén két vonala van még a földalattinak, egyik az Uhlandstrassénál megszűnik, a másik kimegy a Knien keresztül a város végébe. Szemben veled a Piscator Bühne fényreklámja, kávéházak, mulatók, transzparensek, és a forgalom már mint egy torok, szinte üvölt, mert itt egy része Schönebergbe megy, egy része a Westenbe, és onnan viszont a centrumba, mindezt a Nollendorf-Platz osztja el. Most már megváltoztatod az előbbi véleményedet, és szólsz: ez Berlin! De már minden idegszálad az égnek áll, és örülsz, mikor az autó továbbmehet, és a Kleiststrasséra érsz, ahol azonban már nincs enyhülés, és nyugtalanul érzed, hogy valami óriási közeleg, amely már nagyobb intenzitással fog hatni, semmint azt a túlfeszültségtől ernyedt idegeid elbírhatnák. A fények is nőnek ahogy leszáll az este, és néha már behunyod a szemedet, siratod Pestet és Mucsát, főként ez utóbbit, ahol most kolomp lármázik csak, és az emberek kis csendes kunyhókban lefekszenek. Közben kétszer ki akarsz ugrani az autóból, amely egyszer egy villanyos előtt négy milliméternyire áll, az autód meg négy kerékféken sikoltva, egyszer pedig két autó között suhan el úgy, hogy hallod magad mellett a neked futó hűtő mögött a motor zihálását. De semmi, már túl vagy az egészen, kimerülten hátradőlsz, lehunyod a szemedet, de hiába, mert érzed, hogy csukott szemhéjaidon át nagy tűzszínű világosság sugárzik át egyre erősebben, és a lárma véleményed szerint most van a tetőfokán, de rikkancs-üvöltéssel, ember-zsibongással túlfokozva, a csilingelés, a tülkölés, a dübörgés már szokottá őrölte magát bele az idegeidbe, és muszáj kinyitni a szemedet, abban a pillanatban elhűlten szólsz: Ez Berlini A Wittenberg-Platz a Westen kapuja. Óriási tömege a gyalogjáróknak, a tér közepén dómszerű épülete a földalattinak, transzparens fényrivalgások valóságos orgiája, autók, autóbuszok, villanyosok, motorkerékpárok dzsungele, benzinködbe fogva, harsogásba borítva, és mert a föld lyukas alattad a technikától, minden tompán dübörög, mintha hordón történne az egész forgalom. Szemben egy kristályos fényű palota, tetején színesen izzó, hunyorgó betűk: K. D. W. (Kaufhaus des Westens). Itt már teljes erejével kitör rajtad a metropolisláz, ami minden nagyvárosban az első napokat fárasztóvá teszi. Hasonló a tengeribetegséghez, egy kis émelygés, fejfájás idegtompultsággal. Azt hiszem, fő kórokozója a benzingáz, amelyet közepes európai városban nem is érezni, de itt szürke felhőkben, alacsonyan üli meg az utcát, benne van ebben a fejfájós, rossz érzésben a lármától kimerült ideg, a fénytől fájó szem, a nagy, új és ismeretlen izgalomba került kimerült lélek. Nemcsak magam esem túl, sőt párizsi utazásomkor vissza is ebbe, hanem mindenki, akit csak kérdeztem, átszenvedte ezt a letargikus, gyomorrontott, kínlódó pár napot. Ilyen állapotban már nyomaszt, ahogy befutsz a legtisztább, legegyenesebb, rövid, de nagyon széles, fákkal díszített utcába, amelyen keresztül a nyugati városnegyedek forgalma zúdulva özönlik a Wittenberg-Platz felé: a Tauentzienstrasséba. Ez már valósággal hófehér benyomást kelt, minden kirakata, minden portékája egy-egy művészet határán járó remek, az aszfaltja, mint tükör veri vissza a lámpák képét, kirakatok, házak fényeit, autók színes, csillogó lakkját. Itt már mozgópaloták[10] vannak és a Picadilly mulató egész épületet elfoglaló, színes üveggel ablakozott helyiségei, és a sarkon túl valami egészen fantasztikus fénytömeg, prizmaszerű, mozgalmas csillogás rohan feléd, amitől már félsz, ami még nagyobb lesz, és egyszerre egy vakító, ragyogó téren áll az autó. Ez Berlin! De ezt már mi nem mondjuk, már nem merünk semmit mondani, csak ámulunk. Ez a Westen. Egy fű, egy fa nélküli sima, szabályosan gömbölyű aszfalttér, közepén gömbölyű ráccsal körülvett hatalmas templom: a Gedachtniskirche. Ez a templom a legfontosabb forgalmi torony Berlinben, ezzel szabályozzák itt a csúcspontját elérő forgalmat. Minden autónak, akármerről jön, jobbról vagy balról, meg kell kerülni a templomot. Átmenni ezen a téren csak sarokról sarokra lehet, a kerületén. Az újonnan jöttnek erről fogalma sincs, valahol megpróbál átvágni, és a következő pillanatban másodpercenként, szünet nélkül suhannak el mellette az autók, és minden tekintet nélkül rá, mert a berlini sofőr, aki betartja a szabályzatot, semmi másra nincs tekintettel. Angol hidegvérrel üti el, aki szabályellenesen az útjába kerül, de nem is tehet mást, mert máskülönben jobbra vagy balra karambolt csinál. Az ilyen szerencsétlen ember páni rémületben evickél a templom körül futó flaszterkörhöz, ahol aztán megreked a tér közepén, és se ki, se be. Ezen többnyire minden gyalogos újonc túlesik Berlinben, és vagy a rendőr [segítségével], vagy egy félórai evickélés után kerül ki valahogy az autók pergőtüzéből. Egyszer itt két autó összefarolt, és egy percre megrekedt a forgalom. A másik percben már nem lehetett elindítani. Nyolc utca fut itt össze csillag alakban, mindenünnen ezrei özönlenek az autóknak, és mint a bogra futott madzag szaladtak össze, és mögöttük egyre nagyobb sorban, csillag alakban, minden utcán visszafelé vagy százméternyi hosszúságban már a megrekedt autók. Dudák, trombiták, Bosch-kürtök artikulálatlan rikoltozásai, fülsiketítő hangzavara, egy szakasz rendőr sípolása, ordítozása, és a lavina nőttön-nőtt. Végül messze, a Wittenberg-Platz tájékán kezdték mindenfelé mellékutcákba terelni az autókat, és egy órai munka, mindenfelé a leghátulsó autókon kezdve, megint megindította a forgalmat. A templom mögött van egy mozgó, a Glória Palást, amely tornyaival, kékes máriaüvegeivel és nagyságával túlszárnyalja a valódi templomot. Jobbra van a Zoo. Az állatkert oldalához épített kávéház, földszint és két emelet, mindenütt más zene, báltermek és klubhelyiségek, az egész épület az alapjától a tetejéig apró villanykörtékkel van kivilágítva, ezer és ezer kis körte egymás mellett, sűrűn, mint egy óriási briliáns, olyan az egész. A Capitol, az Ufa, az Eden Hotel, a Cords Aruház, minden épület egy-egy nagy ékkő, egy modern építészeti remek és mozgó, forgó, emeletes transzparensek tízméteres neoncsövek és égig érő lárma. Szemben a főútvonal: a Kurfürstendamm, ahol minden ház egy mulató, az aszfaltot vastagon fedik a mindenfelől osztogatott brosúrák, és sorban, mint egy fényes hadsereg, portások állanak vigyázzban, végig, ameddig csak ellátni. Párhuzamosan vele fut a Kant Strasse, amely szintén bodegákkal, mulatókkal, bárokkal van zsúfolva. A Fasanen Strassén kinézve egy hatalmas viadukton hosszú vonat robog át nagy füstfelhővel, és a csillag másik oldalán a Budapester Strasse csendesebb, úribb helyek utcája, az előkelő, piros színekben, csillárokban díszlő Eden Hotel, az Aida vendéglő. A fő, a leghatalmasabb mégis a Kurfürstendamm. Azt hiszem, abból a pénzből, ami itt egy éjszaka könnyedén szétgurul, valami nagy emberi mű alapjait lehetne letenni.

A Konditorei Wien előtt csupa neoncső világít, ibolyás derengéssel, mellette van a Roberts, ahol fehér szakácsruhákban, – süvegekben szolgálnak ki különleges nyalánkságokat, és minden belépő egy átszállójegyet kap, amelyen kilyukasztják a cechét. Praktikus, nem kell számolni, főpincért hívni, rövid, gyors, könnyen ellenőrizhető. A jegy egyúttal sorsjegy is, amivel nyerni is lehet valamit.

A Wien előtt tényleg meglátod a Kompereczkit, cigarettázik és szemléli a nőket. Egy éve nem láttad és örülsz, hogy meg lesz lepve. Rád néz, azt mondja, szervusz és megkérdezi, mi a véleményed arról a nőről? Majd ránéz a taxidra és fejcsóválva kioktat, hogy amelyiknek két sor dominószerű dísz van az oldalán, annál dupla taxát kell fizetni, máskor egystráfost vegyél. Két nőjön ki, magyarul beszélnek, és mert ti álltok és nem szóltok, te pedig örömmel nézed, azt mondja az egyik édes anyanyelveden: Nézd a blőd német palit, hogy bámul és milyen ronda, tovább mennek, távolból megint hallod: jó estét Irma... Akkor mondod végleg: ez Berlin!

Norden

Hosszú árnyakkal teltek meg a szűk, ócska utcák, ahogy lassan, bizonytalanul érkezett az este. Kevés járó bolygatta meg elsuhanó árnyával a flaszter mindennapos mozdulatlan törzsárnyait, mint pl. a falból kiálló vaslámpa, a sajtos cégtáblája, a söntés ablakának keresztfája, amelyek estéről estére az útnak ugyanarra a helyére hullanak mozdulatlanul, úgy, hogy ha anyaguk lenne az árnyaknak, már valószínűleg mély kopásokat idéztek volna elő az úttesten. Ilyen volt Ilse molett árnya is, amely az 54-es kapu alatt mozgott fel és alá. Én mindig csak az árnyát néztem Ilsének, ha hazajöttem éjszaka, és azon töprengtem, hogy Ilse kevésbé különb ember a legtöbbnél, és az árnyékán ez abszolút nem látszik. Különben csend ülte meg itt a görbe házakat, kopott tűzfalakat, ferde gránitkockákat. A mellékutcák világítása is gyér, és pinceszag érzik mindenfelé, csak az utca végén kezdődött a legbelsőbb Norden kikötői szaga, zöldség- és sajtárnyalatokkal tarkítva. A Norden népének fő tápláléka a hal és a sajt. Ezek nagyon olcsó élelmi cikkek, de az illatuk már kipusztíthatatlanul beleette magát a levegőbe, főleg itt, a csarnok környékén, ahová ez az elátkozottnak tetsző keskeny, sötét és magas, hámlott, régi házakkal teli Klosterstrasse vezet. Néha egy-egy piszkos kneipe[11]-ablak fénye és harmonika vagy citeramuzsikája tarkítja a tájék korai elhagyatottságát. Nem tudom, miért, de mikor először jöttem be a Nordenba és jártam rengeteg ócska mellékutcáját, folyton azt ismételtem magamban: a bűn utcái ezek..., a bűn utcái ezek... Pedig olyan nagy itt a csend, a nyugodtság, szürke, poros, eseménytelen harmónia látszik ebben a régi városrészben, amely magában véve olyan nagy, mint egy város. Pedig nem város, hanem egy ország. A bűn, az emberi tespedtség, az életbe való belerezignáltság, a szív, a test, a lélek vásárának országa, külön törvényekkel, uralkodóval, szokásokkal. Ezek nem nomádok, ezek nem halálosan fáradt, kivérzett emberek, hanem a sokféle racionalizálás által kiszorított tömegek, akik kénytelenek törvényen kívül élni. Ezeket naponta termeli ki a nagyváros, szüli a fény, a dübörgés. A nagyobb fények nagyobb árnyakat vetnek. Némely utcában ezek az árnyak kísértetiesen hosszúak, némely utcákban fal mellett lappanganak, a Norden csupa árny, csupa settenkedés, lopakodás, megbújás. Vannak főutcái, szépen világítottak, lármásak, színesek, de ez csak fedőszín. A mellékutcája megszámlálhatatlanul sok, órákig tartóan hosszú vagy egészen rövid utcák, labirintusai a nagy fénynek, a katakombák, amelyekkel a bűn és a nyomor kilyukasztja a talajt a társadalom épülete alatt. Kiérek a csarnokhoz. A zöldség- és halszag góca van itt. Kosárgúlák, rongyokkal takart mindenfélék, targoncák, egy kifogott társzekér, teljes csend és elhagyatottság, az út közepén egy agyonvert nagy patkány. Büdös, barátságtalan, rideg környék. Az ember örül, ha kiért az Alexander-Platzra. Ilyen nagy tereket csak Berlinben láttam, és ilyen kopárakat is csak ott. Az Alexander-Platz a Norden szíve. Forgalma nem kisebb, mint a Wittenberg-Platzé, csak másfajta. Itt nincs szmoking és nincs bunda, itt nagyon kevés az olyan nagy lakkozott, fekete magánautó és a Handerson gyártmányú 550 köbcentiméteres, torpedós motorkerékpár. Itt az óriás Tietz Aruház, mint egy nagy szörny, trapéz alapú, a vége felé szélesedő épületével foglalja el a tér elülső frontját, óriási módon kivilágítva. De távolabb, ha nem is kivilágítva, ezen a környéken mégis figyelemreméltóbban és sokkal általánosabban tisztelten emelkedik a Prasidium vörös várszerű épülete, ahol a lehetetlen német rendőri bürokrácia székel, amelyhez képest Napóleon közismerten nem kiváló rendőrsége egy-egy Sherlock Holmesból állt. Csilingelés, rikító transzparensek, sok teherautó, teherkocsi, és a legtöbb ember felsőkabát nélkül, csomagokkal a hóna alatt, minden megállónál nagy tömegek, kivéve az autóbuszt, ami drágább. Rengeteg fuvaros lakik errefelé, és a fátlan, füvetlen nagy téren egy-két bódé-büfé áll, egy pályaudvar, amelyen fent, fedetlen töltésen futnak folyton nagy füsttel és lármával a helyi és a belső pályaudvarokra igyekvő külföldi vonatok is. Félek, hogy unalmas lesz ez a sok leírás, bár nagy kedvet éreznék a Norden teljes képének megfestéséhez, levinni az olvasót a sziléziai pályaudvar proletároktól hemzsegő környékéhez, ahol tavaszi estéken annyi munkásleány és jasszfiú sétál, annyi lakatos és bárcás alkudozik tréfásan, lármás, rongyos gyerekhad, nagy por, semmi fény, sok tömegszállás, nyüzsgős korcsmák és teljesen bordélyszerű mulatók, titkos bűntanyák, bűnszövetkezetek gócpontja, vagy a régi Moabit, ahol már földszintes házak is vannak, sok Franzstadt-aroma, nagy, üres telkek bejelentetlen egyének szabad hálóhelyeivel, és egészen kis korcsmák hosszú fapadokkal, ponyvaregényi apacs hangulatokkal, minden második ember gallér nélkül, harisnyátlan lábbal, Dorco cipőben[12] és sapkában, durván, olcsó szépítőszerekkel festett részeg nők, iszákosságba bukott munkások, szenvedélyes, bicskával kísért kártyapartik. De hát ez túltöltené a mű kereteit, inkább megyek tovább, nem is szólva a Spandaui híd a Kottbuserdamm még sokkal festőibb, piszokkal teli és mosléktól folyó környékeiről, az iparművészet legelső remekeit megőrzött házaival, ónszínű piszkával, lerongyolt sokadalmával, piaci lármájával; inkább befordulok a fával fedett burkolás alatt álló Königstrasséra és megyek tovább lakást keresni. Bemegyek a házakba, ahol külön e célra nyomtatott táblák jelzik, hogy szoba van kiadó. (A vörös és fekete táblák pince- és üzlethelyiséget jelentenek, a fehérek szobát.) Berlinben még a legelőkelőbb negyedben is fából készül a lépcsőház. Ennek valószínűleg az az oka, hogy Berlin egy síkság közepén fekszik, és a köveket nagyon messziről kell szállítani, tehát a lépcsőházakra nem pazarolják, főként miután rájöttek hogy fából a leggyönyörűbb lépcsőket lehet csinálni, mint amilyenek a rézrudak által rögzített vörös szőnyeggel, fényezett karfával a jobb városrészekben dívik. Itt azonban szúette, recsegő, ingó és porfelhőket lehelő minden lépcsőház, kanyargós, keskeny és kirohadt korlátú. Minden ház egy emelettel több, mint amennyinek mondják, mert a mezzanin[13] egy teljes emelet magas, így a második emeleten hirdetett szoba tulajdonképpen a harmadikon van, és így tovább. Csodálatosan tiszta lakások vannak itt, nyugdíjazott postások, kiöregedett, üzemükkel felhagyott korcsmárosok otthonában. Puritán egyszerűek, az igaz, függönyök nem igen találhatók, és a díványra ülve az ember könnyen a földet érinti a testével, de tiszta, minden majdnem ugyanúgy néz ki: egy ágy, egy mosdó, egy asztal, egy dívány és egy brikettkályha. A háziúr szobájában levendulás hollandi pipadohány illat van, Mária-kép, Moltke[14] vagy Frigyes császár képe, régi ezredfotográfia, nagy homály, mert villanyt ritkán gyújtanak, ájtatos csend és tisztaság. A német bürger puritán, katonás, istenes, pedáns egyénisége ül ezeken a szobákon. De lejjebb a Frankfurter Allee-n, a Prenzlauer Strassén, sőt a Königstrasse folytatásán is mind sűrűbbek lesznek a szobák, melyeken át kell járni, ahol a kenőcsszagú hölgyszobákon keresztül vezet az út a kiadó fülkéhez. Jönnek a szállók egymás után, a Norden Aldenjai, Kaiserhofjai, mesterlegények, kenyeresleányok, varróleányok, szerelők többszemélyes szobái, ahol két-három ágy áll egymás mellett, és igen kellemetlen szag van. Mert engem itt is szaglás visz, illatokban disztingválok, ez a legjobb vezető. Itt már érzem, hogy az emberek ritkán váltanak fehérneműt, olcsó dohányból sodornak és tengeri halból készült olajos ételeket esznek. Egy nagyon kifestett, de egészen öreg, elegáns feketébe öltözött nő vezetett a csíkos és mindenféle tarkaságú ágyneműkkel szétrakodott szobákon át. Bár szegény vagyok, azt elhatároztam, hogy ide nem hoz a nyomor. Azt hiszem, inkább meghalnék, semhogy így lakjak, ezekkel az emberekkel, ilyen szagú és kinézésű tarka cihás szobákban. Ezt nem bírnám, mindent, csak piszkot ne, nem együtt lakni idegen, esetleg bőrbajos emberekkel. Ez nem nyomor, ez züllés. (Még akkor nem tudtam, hogy a nyomor és a züllés ugyanaz). Undorodva siettem el, és föllélegeztem, mikor kiértem. Nem is értettem, hogy lehetnek itt olyan vidámak az emberek, hogy némely szobából még szájharmonikát és nevetést is hallottam. Húzott valami el innen, az árnyak közül a Westen nagy fényeibe, dübörgésébe, tiszta házaihoz.

Végül kikerültem a Frankfurter Allee-ra, és harmincöt márkáért béreltem egy szegényes zugot, de rendes ágyneművel, egyedül. Ennek a szobának az ablakai olyan mélyen feküdtek, hogy a párkánya szinte egy vonalban volt a lábammal, és csak szimpla táblái vannak, amiről különben később láttam, hogy Berlinben általános, és ott, ahol könnyen telik fűtésre, nem is okoz komplikációkat. Egy örökzöld növény is állt nagy cserépben a szobámban, és egy apró íróasztal is, aminek nagyon örültem. Rendes szoba volt, kicsiségekkel az ember nem törődik. Az ágyam felett még háziáldás is függött, és egy darabka szőnyeg díszítette a földet, a díványon csak akkor látszott, hogy rongyos, ha felhajtották a pokrócot róla, de mondom, kicsiségekkel én nem törődtem, a fontos az volt, hogy beköltöztem Berlinbe. A háziasszonyom, szomorú, ráncos arcú, nagyon sovány germán hölgy, már az első napon kioktatott a brikettel való fűtésre, hogy kell a préselt szénrudakat az égő aprófa fölé fektetni, hogy legyen levegője a lángocskának, és mikor a legjobban ég, rácsukni az ajtót és a kis kulccsal teljesen besrófolni, hogy ne érje levegő a tüzet, akkor tartja jól a meleget a kályha. Igazán praktikus dolog, még reggel is találni parazsat a kályhában, és sokszor napokig nem kell alágyújtani, csak rárakni. Ezután a háziasszonyom elment, és csak egy hét múlva láttam újra, véletlenül a Moritz-Platzon. Mindég akkor takarított, ha elmentem, és egyáltalán nem törődött velem, ami Berlinben olyan jó. A szomszédok nem járnak össze, nem kíváncsi senki az új „albérlőre”, a háziasszony nem jön be egy kis tereferére és nem meséli el, hogy a fiát elhelyezték a várostól, és bizony csak azóta kényszerül szobát kiadni, mióta boldogult férjét sírba tette, de jobb napokat látott, tessék elhinni, és ide nőt nem lehet felhozni, mert ez nem olyan hely... Berlinben mindenki úgy él, ahogy akar, és ha nem rongálja a bútorokat, nem követ el csendháborítást, akkor leopárdokat is vihet a lakásába. Csak elsején pontosan fizesse a házbért, mert ilyesmit nem bocsát meg egy igazi német. Leveleim mindég alul, az ajtó hasadékánál feküdtek, de hogy mikor kerültek oda, sohasem tudtam. Így voltam a mosdómra és az asztalomra tett friss vízzel is. Csak akkor kerültem vele közvetlen összeköttetésbe, ha a házbért fizettem. Este sokszor kiszúrtam egy cédulát az ajtóra: „Legyen szíves, Urbascheckné asszony, keltsen fel nyolckor.” Másnap pontosan kopogott az ajtómon. Eztán ő tett ki cédulát az asztalomra: „Tessék a bejelentőlapot kitölteni.” így lassan levelező viszonyba kerültünk. Én például azt írtam: „Az asztalon hagyott pénzből tessék a szenest kifizetni.” Ő válaszolt: „Ha elmegy, legyen szíves az ajtót kulccsal bezárni, mert ellopnak mindent.” Én erre csak ennyit írtam: „Tessék a vicinével a hamut levitetni.” Egyszer nagyon köhögtem egész éjjel. Másnap este egy kis üveg állt az éjjeliszekrényen és mellette egy cédula: „Ebből vegyen be lefekvés előtt két kanállal.” Reggelre elmúlt a köhögésem, és otthagytam egy cédulát: „Köszönöm.” Estére megjött a válasz: „A hamut ne tessék a földre szórni, azért van a hamutartó”. Szomszédot sohasem láttam. A német építkezés nemigen ismeri a gangot, a lépcsőházból nyílik minden emeleten két vagy több ajtó (legtöbbször kettő, sokszor egy, ritkábban négy). A lakók néha évekig nem is ismerik egymást, mert nincs ablak, amelyen át beláthatnának egymás lakásába, életébe, ahonnan kibeszélgethetnének. Nincs „gangélet”, egy kis folyosó van csak csukott ajtókkal, és ismeretlen felé folytatódó lakásokkal.

Rossz érzés volt este ide kijönni a szép, kacagó, ragyogó, csillogó Berlinből, a pinceszagú, avult, lappangó bűnök és ipari nyomorúságok, a szűk utcák keshedt metropolisába: a Nordenbe, amely nagyobb volt jóval, mint a hatalmas központi város, amelyet laikus utasok, sokszor hónapokig ott élők, megtévesztve Berlinnek hisznek.

* * *

Bárhol voltam napközben, bármilyen más dolgom lett volna, este mégis a Kurfürstendammon voltam. Beszéltem, hogy itt kell orientálódnom a Konditorei Wienben, idejárnak a magyarok,[15] a művészek, itt fogok valamit találni, pedig csak a nagy fények, a gyönyörű élet vonzott ide, a pazar külsőségek, a zsibbasztó lárma, hiszen költő voltam, filozófus és mindössze huszonkét esztendős. A Kurfürstendammot közepén szelik át a sínek, és az Uhlandstrasse sarkán egy hatalmas kivilágított U betű díszlik a földalatti villanyos felett. A Glória Palást előtt mindig ember nagyságban, valóságos díszlettel van felépítve egy jelenete a filmnek, és ezen a színpadon át van a mozi bejárata, egyszer Lajos pazar trónterme, máskor a pokol tornáca. A transzparensek itt tobzódnak legvakítóbban, a Kurfürstendamm felett szállnak legsűrűbben a kivilágított reklámrepülőgépek, a nők, az ékszerek, a bundák, a vestibule[16]-ökből kifeketéllő szmokingok, előkelő vagy túl vidám arcok, a nemzetközi hangzavarnak olyan narkotizáló hatása volt rám, hogy zsibbadt gyönyörűséggel jártam órákig is ebben a káoszban. Végül felmentem a Wienbe, bár tudtam jól, hogy egyre apadó kasszám, amelyet újítani sehonnan nem lehet, nincs berendezkedve erre a közönséges, de fényes és nem olcsó kávéházra. A földszinten büfé van felállítva cukorsüteményekkel, és egy nagy bálterem terjedelmű helyiség a kávéházi vendégeknek. A helyiség a körbefutó Korridoron[17], majd a két-három részből álló, pálmákkal díszített belső emeleti helyiségekben folytatódik. Óriási kávéház, amelyhez még csak hasonló nagyságú sincs Budapesten. Az emeleten játszik a zenekar, pesti fiúk: Buttola[18], Roósz, Temmer. Már évek óta ők játszanak a Wienben. Itt a magyar szó éppen olyan megszokott, mint a német. Nemcsak a zene, a pincér is magyar, az üzletvezető a közös hadseregben tanult magyarul, még békeidőben, a vendégek is magyarok, igen vegyesek. Hátul egy páholyban ülnek Újhelyi Nándor[19] és Bárdos Artúr[20], lent Fenyő Emil[21], Verebes Ernő[22]. Feltűnik Bolváry Géza[23], de ezen felül még egy csomó, németes nevű magyar a filmbrancsból, mert ez a filmbrancs hivatalos kávéháza. Itt mindenki talál ismerősöket és közismerteket Pestről. Buttola, aki Pyladesem[24] most Berlinben, felmutat az egyik páholyra, egy kopasz, szőke fiatalemberre: Látod azt az embert? A Diener-Dénes[25] fia, az ott Lovászy, szólj, ha valakit meg akarsz ismerni, mindenkinek bemutatlak. De nem kell megismerni senkit, teli van a helyiség ismerősökkel. Újhelyi fogad a legszívélyesebben, éppen bécsi szeletet eszik, és egy sovány fiatalember, aki scenáriumait fordítja németre, tolmácsolja a pincérnek a kifogásait, mert Újhelyi egész német tudománya odáig terjed, hogy „Bitte das”, és feléje bök a kívánt tárgynak. Laposan pislog a monokliján át, ritkán nevet, de sokszor viccel és folyton eszik. Tanácsot adni nem tud, de bátorít. Írjak, dolgozzak, neki is elölről kellett itt kezdeni mindent, itt vannak lehetőségek... De egy írónál az fontos, hogy írjon, és nekem nincs semmi készen, ami nagyon felháborítja. Bárdos még szívesebb, megengedi, hogy felkeressem. Buttola azt mondja, hogy neki most rosszul megy. Jönnek mindenféle elegáns magyarok, nem notabilitások, de tehetősek, egy szabó, aki filmhősnek néz ki, és Dávid Zsuzska, aki pünkösdi királynő lett. Szép, gracihs[26] leány, okos. Hazakísérem a Kaiser-Dammra, ahol lakik, és komolyan óva intem őt Berlintől az életben tapasztalatlan könyvmoly frázisaival, pedig mennyivel többet tudott már akkor is az a leány, mint én, de nem szólt semmit, hallgatott, kezet nyújtott a kapunál, és elmondta, hogy a legcsikorgóbb hidegben is minden reggel meztelenül tornázik az ablaknál, és egyáltalán nem szentimentális nő. Volt benne valami fölény, amit akkor nem értettem, egy kis mosoly, ahogy beszélt velem, mikor megnyugtatott az irányban, hogy ővele mi lesz itt Berlinben, hogy ne féljek semmit, helyén van a feje. Ma értem ezt a mosolyt, azt gondolta magában: „Istenem, milyen jó dolog is lenne ilyen naiv, nagyképű, költői gyereknek lenni, mint ez a nyugtalan beszédű, hórihorgas fiú, aki semmit sem tud arról, hogy mi az élet.” És milyen igaza volt Dávid Zsuzsinak, aki tényleg a legpünkösdibb királynő volt valamennyi között, akiket láttam. Minden hódolatom neki, aki elsőrangúan kelt el a filmbrancsban... Lassan rossz érzések fogták el. A Wien rohamosan emésztette a pénzemet. Nem attól féltem, hogy mit fogok enni, ha elfogy minden csekély vagyonom, hanem inkább az töltött el balsejtelemmel, hogy ha nem jöhetek majd a Wienbe, mi lesz? Hová fogok menni esténként? Hogy lehet nélkülözni ezt a nagy ragyogást? Milyen jó itt melegben, zsibongásban, magyar beszédű előkelő vagy legalábbis jól szituált emberek között. Mert orientálódásaim semmiféle eredménnyel nem jártak. Bárdos megdicsérte nagyon az írásomat, de hozzáfűzte, hogy a filmről dunsztom sincs, amiben valószínűleg igaza is van, mert csak a nézőtérről ismerem a filmeket, és gondolom, ehhez is mindenféle technikai hozzáértés kell. Újhelyi praktikus ember, és azt mondta, hogy megpróbál majd jegyszedőnek behozni egy moziba. Bár én nem így képzeltem el beérkezésemet a filmművészetbe, már ez is megfelelt volna, főképpen miután biztosított, hogy a Wienben ilyesmi nem von le semmit az ember értékéből, mert van ott néhány, sőt a legtöbb, akik még alacsonyabb rendű dolgokkal is foglalkoznak. Azért én szerettem volna itt tovább „orientálódni”, de éreztem, hogy már csak rövid idő kérdése, ki fogok csúszni a Westenből, a Wienből, ahol pedig annyi érdekes fiús hajú, monoklis nő van, akik olyan nagy mosolygós szemmel fixírozzák az embert... És mégis eljött a nap, mikor bent tekeregtem fájó szívvel a nagy, csodás, ujjongó, sziporkázó Westenben, és nem volt pénzem, hogy felmenjek a Wienbe, sőt arra sem, hogy vacsorázzak, és köröttem berlini arányokban a legdúsabban, legpompásabban, csupa nagy fény között ömlött, özönlött az élet. Akkor láttam meg először Potemkin-falait, akkor mondtam először ökölbe szorult szívvel és belül irigyen zokogva: Hazugság! Nem igaz!.. És láttam magam körül a Westent egy egész más fényben, az éhes, irigy ember szemével.

A Centrum
Berlin, 1927. december

Hó esett. Az utcák túl fehér világossága még bántóbb lett. A Leipziger Strasse áruház- és kirakat pompája, a vásárlók nyüzsgése megélénkült a ráhulló hótól. Holnap elseje. Így mentem, kabát nélkül, pénz nélkül, de még eléggé jól öltözötten a Wertheim Áruház izzó tündöklése mentén, nyüzsgő zsibongás és szállingózó pelyhek között. A Westen tündöklő mágnese már nem vonzott, ha arra kutyagoltam munka után, közömbösen siettem át a Thauenziehn Strassén vagy a Zoo környékén, beleszokva, nem törődve a harsonázó pompával, amelyről akkor már tudtam, hogy semmi közünk egymáshoz. Holnapig még lakásom van a Nordenban, de tulajdonképpen a Centrumban élek, ott tartózkodom a legtöbbet nappal, munka után, este a Mokka Eftiben, amely nem olyan szép, nem olyan előkelő és nem is olyan vidám hely, mint a Wien, de inkább van kilátás jó információkra, és itt él az a társadalmi réteg, amelyhez Berlinben lerakódtam. A Mokka Efti a Leipziger és Friedrichstrasse sarkán van, a Centrumnak is kellős közepén. Kétemeletes kávéház, a földszintjén kávébuffet van, ahol mindenki saját maga szolgálja ki magát, egy kávé huszonöt pfennig, egy sütemény tíz-tizenöt pfennig (cukorsütemény). Első emeletén és második emeletén egy-egy hatalmas kávéház helyiség, vannak külön törökösen berendezett fülkék, belülről kivilágított, vörös asztalokkal, tükrökkel, arabeszk faragású faburkolattal, és egy festői török jelmezbe öltözött kreol nő ott helyben főzi a tényleg nagyszerű zamatú török kávét. Különben csupa válogatott csinos nő szolgál ki, és senkit sem lepett meg, midőn nagy újságkampány foglalkozott az arab tulajdonossal, aki záróra után háremet rendez a személyzetével. Ruhatár van, de eltérőleg a berlini szokástól, minden szék roskadásig telve van felöltőkkel, kábátokkal, kalapokkal. A helyiség egy véletlennek köszönheti eredetét. A tulajdonos, aki kávét importált, Berlinben kóstolóhelyiséget rendeztetett itt be, és harmincöt pfennigért, jó zene mellett adatott mindenkinek egy csésze Efti-kávét. És az emberek ideszoktak, és a vállalat kivette a helyiséget és rendes kávéházzá alakította át, az óriási forgalmon a reklámár dacára is nagy nyereséget ért el. Így most itt kapni kávét egy vagonnal és egy pohárral, kapni kávéfőzőt egyet és ezret, ugyanígy csészét és kis török kannát, amelyek a helyiségekben vannak kiállítva. Ma már építkezik az Efti nem messze á Leipzigertől, a Friedrichstrassén. A közönsége egy kissé vegyes. Elsősorban is rengeteg nő jár ide. Bolti kiszolgálóleányok a legnagyobb számmal, akik itt Berlinben zárás után rendszeres nemi életet élnek, idejönnek a barátukkal, vagy idejönnek barátot keresni. Ezek amatőrök. Vannak azután nagy számmal professzionisták is, az olcsóbb fajtából, végül kültelki színházak görljei és a mozistatisztéria. Sok elegáns, szép ruha és sok egyszerű, szegényes öltözék vegyül itt össze. Némely asztalnál hét-nyolc nő, némelynél egy szomorú hölgy egyedül. A férfiak társasága az intemacionáíisabb. Hollandtól hinduig található itt, a legtöbb európai és Európában megforduló nemzetiség. Sok diák jár ide esténként nőt fogni, és ritkán eredménytelenül. Itt találkoznak a színházak néma személyzetei, fílmstatiszták és pályájuk kezdetén lévő szerencsevadászok. Ide járnak a Freidenkerek[27], a Nacktkultur[28] hívei, de kivételesen felöltözve, néhány sectárius, sok kokainista, selyemfiú, „slepper”[29] és a világvárosok zaccának számos reprezentatív osztálya. Vannak itt halódó arcú fiatalemberek, akikről lerí a túlhajtott szenvedély utolsó foka, alkoholtól letargikussá vált hölgyek, állástalan külvárosi zenészek, de nagyon sok művész, eljövendő rendező, sorsüldözött scenáriumíró, költő és festő. A földszintről lift közlekedik fel és le állandóan, a gyönyörűen világított, keleti szőnyegekkel fedett, szépen berendezett helyiségbe. Bármilyen újonnan érkezettel el lehetne hitetni, hogy most Berlin egyik legszebb, legelőkelőbb kávéházában van, és látván maga körül a Priedrich- és Leipziger Strasse sarkának pazar esti képét, a kétemeletes kávéház ragyogását, szmokingos zenészeit, nem kételkedne egy pillanatig sem ebben, sőt valószínűleg azt nem hinné el, ha megmondanám, hogy ez itt egy lebuj. Legfeljebb, ha a közönséget szemlélné, amelyről említettem, hogy kissé vegyes, adna némi hitelt a szavaimnak. Télvíz és hóesés idején feltűnően sok itt a kiskabát, a lázas nagy szem, náthától duzzadt orr és a szemmel láthatólag átázott, tehát igen lyukas talpú cipő. Ezeknek sem kedvük, sem pénzük nincs a Westen közepén tanyát ütött, nomád városban, a Romanisches kávéházban lakni. Ők megvetik a fényt, földalattira nincs pénzük, a cipőjük rossz, tehát itt kint, a Centrumban tanyáznak szívesen, és néha látogatják csak meg a Romanisches kávéházban őrjöngő testvéreiket A Romanisches festőibb hely, oda már híres művészek is járnak, viszont sok a fantasztikusan lengő szakállú férfi, a lovaglócsizmában járó hisztérikus nő, a vastag kéziratokat cipelő, titokzatos mosolyú, kiaszott egyén. Itt reálisabb, normálisabb a társaság, alig van kéziratcsomó, azt hiszem ez a Sturm und Drang[30] tehetségesebb, mert reálisabb, vagy mert több köztük a magyar.

Kilenc órakor mentem fel az Eftibe, nehéz szívvel, gondterhelten. Itt annyi ember között olyan egyedül éreztem magamat, hiszen segítségre, vagy szeretetre nem számíthattam. Elbeszélgettünk művészi kérdésekről, gúnyoltuk egymást, de a legtöbbnek néhány fillérje volt csak, és ha valaki itt bármilyen oknál fogva kölcsönkért, azt olyan riadtan nézték meg, mint az őrült embert, és kikerülték legközelebb. Itt nem is csináltak titkot abból, hogy ez egy rohanó, érzéketlen, eltipró küzdelem, ahol nem lehet sem jobbra, sem balra nézni, és szívet, lelket, megértést mint súlyos, rossz ballasztot kell kidobni az élet emelkedni akaró gépéből. Kit érdekelt itt az, hogy a másik mit eszik, és fáj-e a szíve? Ki törődött azzal, hogy a legjobb pajtás egyszerre csak elmaradt a kávéházból, és nem jött többet, vagy mert meghalt, vagy mert 35 pfennigje sem volt kávéra. Nagyon egyedül éreztem tehát magamat, bár némiképpen engemet is felszívott a rohanás, a város őrületes tempója, hideg produktivitása, de csak énemnek legkülső burkát, a lelkem mélyén barátságra, szeretetre vágyó, nyomorúságtól, nincstelen egyedülléttől félő riadt gyermek voltam, eltévedtem Berlinben. Még öt márkám volt. Ebből persze holnap nem lehet házbért fizetni. A második emeleten szerettem ülni, a nagy helyiségben, amelynek egyik falán a lemenő nap díszlett vörösen. A zenekar a nagyon unalmas Aranjuez[31] tangót játszotta, amely annyi nyomorúságunk, bajunk, szomorúságunk kísérőzenéje volt az Eftiben, hogy azóta is összeszorul a szívem, ha hallom. Pedig értek már nagyobb nyomorúságok is, de nem olyan ártatlan lélekkel, haldokló idealizmussal, ideális dolgokba vetett kihunyó hittel, mint azokban az időkben, amikor talán nem is maga a nyomorúság fájt olyan nagyon, hanem az, hogy egyre több, addig észre sem vett árnyat láttam a nagy fények mögött, és egyre több brutális valóság tolakodott a legnagyobb rajongásaim közé. Rendeltem egy kafe verkhertet, ami itt, az Eftiben, magyar találmány. A magyarok gyomra tudniillik nem vette be sehogy sem a német kávét, amely egy csésze feketéből és egy kis puttony tejszínből áll, ami beöntve a csészébe, kenőcsszerű sötétbarnasággal nyújtózik ide-oda a kávé tetején, tehát ugyanezt kértük megfordítva. Így született meg a kafe verkhert, amit most már sok német is iszik, mint érdekes egzotikumot, amely felkeltheti iránta a hölgyek figyelmét. A rendes kávét, amilyet otthon szoktunk meg, itt melanzs név alatt árulják, és igen drága, de szintén csak megszokás után iható. A kafe verkhert egy csésze tejből áll és egy kis puttony feketéből, amiből úgynevezett tejfröccsöt lehet készíteni. Vettem még egy doboz Muratti Iplicet is, ami az egyedüli szívható cigarettafajta az ötpfennigesek közül. Kevesen voltak jelen, és arról vitatkoztak, hogy Piscator[32] vagy Jessner[33] nagyobb. Az egyik szerint Jessner nem hozott semmi újat, a másik szerint Piscator mechanizálja a művészetet, és elnyomja a színész és az író munkáját. Álmos voltam a sok fáradtságtól, a meleg jóleső álmossággal ült a pilláimon. Ritkán szoktam beleelegyedni ezekbe a vitákba, amik itt magtalanul, nagyképűen elmúlnak a kávéházi asztal felett. Jött a „Főzelékes”. Gúnynevét azért kapta mert vegetárius volt (a kihagyott án szótagot a vegetáriánusok törölték el). Rajongója volt a vegetáriusságnak, lelkes propagátora, aki a sok ízetlen tréfa dacára, amit vele itt elkövettek, rendületlenül magyarázott, ő nem ételeket evett, hanem kalóriákat, mert pontosan tudta, hogy a kávéban, a tejfelben, a mazsolában hány kalória van, és mindennap a szükséges mennyiséggel látta el magát. Vörös arca, ragyogó szeme volt, télikabát nélkül, szvetterben és bricseszben járt, ami egy berlini kávéházban furcsább látvány, mint a rongyos cipő vagy a piszkos ing. Tagja volt minden szektának, mert ő született rajongó volt, neki minden nap új lelkesedés kellett, neki csodák kellettek, koszt, amelytől végtelen soká él, spiritizmus, amely a lelkét halhatatlanná teszi, Nacktkultur, amely örökké ifjít. Kirándult többedmagával a hegyek közé, nők, férfiak, apa leányával, anya gyermekeivel, vőlegény menyasszonyával, és meztelenül kószált a havas hegyekben, ő mindenben hitt, mindent magyarázott. Napközben lakatokkal ügynökölt, de este szabadgondolkodó volt, és Nacktkultur-füzetekkel tömött aktatáskával jelent meg a kávéházban, amelyeket mindenkinek mutogatott, de sohasem adott kölcsön. Ha nőre nézett, a szeme félelmesen ragyogni kezdett, és rögtön megismerkedett, előszedte a Die Ehe, vagy a Sourir című, pornografikus képekkel telt lapokat, és kirakta a hölgy elé. A nők kinevették, de megkívánták. Egyszer egy igen idős nővel jelent meg közöttünk, aki papucsban és pongyolában jelent meg, általános feltűnés közepette a kávéházban. A Főzelékes elmondta, hogy angol újságírónő, fennkölt gondolkodású, és el fogja venni feleségül, másik héten egy új menyasszonya volt, aki élete legkeservesebb csalódását okozta, mert kiderült, hogy egy mészárosnak a leánya, és természetesen szakítani kellett vele. Utálatos ember volt, nyirkos kezű, hadarva beszélő, önző, gonosz és irigy természetű, aki mindnyájunkat mélységesen gyűlölt. Nála az összevissza olvasgatás olyan káoszt okozott a fejében, hogy állandóan gúnynak és leintéseknek volt kitéve az asztalnál, azért estéről estére megjelent közöttünk, bár tudta, hogy nem szeretik. Szenvedélye lett a mi asztalunk, és sokat gondolkoztam, de nem tudtam rájönni, hogy miért. Kétnaponként sértődötten elrohant, de sohasem maradt ki és minden rehabilitáció nélkül tért vissza közénk, mosolyogva, mintha mi sem történt volna.

Ma éppen a grunewaldi csodaaggról mesélt, akinél istentiszteleten volt, és ott előtte gyógyultak meg a betegek a prédikációtól. Bükk Iván festő is erősítette ezt az állítását:

– Ezen ne nevessetek, kérlek, ez tényleg komoly, magam is kint voltam éppen a múlt héten, alig tudtam járni.

– Na és?

– Prédikáció közben hirtelen elmúlt a tyúkszemem.

Ilyenkor sajnáltam szegény Főzelékest, mert olyan gyűlöletroham öntötte el, hogy azt hiszem, boldogan mészárolta volna le ezt a kacagó, kopott, kiéhezett társaságot. De én ma nem bírtam, a tüdőmet préselte az aggodalom, fojtogatott. Minthogy a Mokka Eftiben nem bizalomra megy a kiszolgálás, hanem előre kell fizetni, hirtelen felálltam, és minden különösebb indoklás nélkül egy rövid: „Szervusztok, jó estét Főzelék”, köszönéssel már mentem is. Mi lesz? mi lesz? töprengtem lenn az utcán, és már nem is vettem észre azt a sokféle nagyszerűséget, amelyben a havas esti Leipziger Strasse zajongott élénk forgalommal, fényekben, nyüzsgésben tombolva. Csak a sarki Tietz Aruháznál lettem egy pillanatra újra a régi sóvárgó. Milyen óriási nagy palota, telve széppel. A kirakatában ügyes fényjátékkal hóesés szép fehér foltjai vonultak le egy kék díszleten, és bundás szép nők álldogáltak kecses kéztartással. Itt néztem csak körül és főképpen vissza a Friedrichstrasse sarka felé, ahol harsogó masszába olvad egybe hó, fény, tömeg, ember, csak az autóbuszok üvegfedelű, megrakott teteje magasodik ki a ragyogó áradatból. Itt elbúcsúztam a centrumtól és mentem át a Dönhoff Platzon, ahol, nem tudom miért, mindig jobban fázom, mint bármiféle más téren, és úgy érzem, mintha állandóan huzatja lenne. A Spittelmarktnál már véget is ér a centrum, csillapodik a lárma, bár még mindig sok a fény és az autó, de már előreveti komor árnyát a közelgő Norden, amely az Insel Brückénél könyörtelenül lehatárolja a túlságos fényeket, és annak is, aki idegen lenne abban a városban, aki nem tudná, itt megmondaná: ez már én vagyok: a Norden! Ezen az estén, ezzel a lépéssel, igen, határozottan tudom, akkor nyelt el a komoly, igaz, rettenetesen valóságos élet: a Norden! Talán, ha az Eftiben maradok még, nem is tudom, miért, de úgy hiszem, a determináció legfinomabb következményeiben gyökerezhetik e kérdés, talán minden másképpen történt volna. De én akkor eljöttem, különjöttem, ki a nordeni egyedülállóságomba. Ebben az órában nyugodtabb is lettem, és a csendes, elhagyatott Alexander-Platzon át, nem is nyomasztott a komoran kirajzolódó, várszerű épülete a rendőrségnek, amely a maga sötétjével jóval figyelmet keltőbb, mint a reflektorfényben izzó, trapéz alakú, óriási Tietz, nagyarányú kupolás testével egészen előrenyomulva a téren. Ezután letértem az egészen fénytelen, harsogástól mentes, kopott kis utcák közé és a borzalmasan nyikorgó, vaksötét lépcsőházban botorkáltam a szobámba. Az asztalon háziasszonyom szíves sorai feküdtek: „Kérem a házbért reggel kint hagyni...” Csomagoltam.

Egy más részére kerültem Nordenországnak, mert poggyászomat annak idején feltűnés nélkül hoztam el a lakásomról, és így érthetően kellemetlen lett volna, ha az Alexander-Platz környékén jártamban találkozom a volt háziasszonyommal. Rangfokozatban is süllyedtem, mert albérlőből ágyrajáróvá lettem. A Lothringer Strassén, amely egyrészt zsidónegyed is, és rendkívül sok a régi ruha- és kegyszerkereskedő benne, egymás mellett húzódnak meg az úgynevezett Schlafstellék[34]. Ezek a helyek természetesen toronymagasságban állnak az általam későbben rendszeresen kultivált azilum felett. Itt az ember még bérlő. Itt még ura testének, lelkének, közlekedési szabadságának, jöhet reggel, mehet este. Nagyobb kínt nem tudok elképzelni, mint első éjszakámat a Lothringer Strasse-i hálóhelyen. Maga a Lothringer Strasse legkevésbé sem szívvidító környék, de hálóhelyem lépcsőháza egyenesen Hans Heinz Ewers[35] tollára illik. Nem lepődtem volna meg, ha kiderül, hogy a ház felsőbb emeletén hullaraktár van, és a földszinten boszorkány Verband[36]. (Egy fajtája a Verbandnak, amelyet Berlinben tényleg nem ismerek, de ez még nem zárj a ki azt, hogy ne legyen ilyen is.) Nem csodálkozom, ha éjjel a keskeny csigalépcsőn, a Peer Gyntnek megjelent Nagy Sánta árnyék lép elém villogó fénykörte szemekkel, feje tetejéig gyászba burkoltan. Ma is hiszem, nem tudom miért, hogy ebben a házban elátkozott és titkos dolgoknak kellett történnie, olyan nyirkos szag, olyan félelmetesen pasztellszürke tónusok ülték meg. A hálóhelyeknek valóságos wertheim ajtaja volt, keresztvasakkal, dupla szárnyakkal, amelyek, azt hiszem, nem annyira az ágrólszakadt lakókat voltak hivatva óvni, hanem a jó jövedelemmel bíró házigazdát. Sok szoba volt itt különböző árban. Én egy olyanban aludtam, ahol harmadmagammal töltöttem az éjszakát. Kék-fehér csíkos ágyneműm volt, amelyre undorodtam ráhajtani a fejemet, mert dacára annak, hogy frissen volt mosva, mégis a szegénység belemaródott szagát véltem érezni. A dunyha alatt utálkozott a testem, és a szoba emberszagát elviselhetetlennek találtam. Már viszkettem is a bőrbajtól, és éreztem a fejemen a terűket mászni. Jó Isten! Megölöm magamat, ha tetves leszek. Nagyobb része képzelődés volt ezeknek a kínoknak, mert eltekintve a szagtól, tiszta és rendes hely volt, ahol mindenen meglátszott a gondos törölgetés és seprés, mosás. A lakók egy péksegéd, egy főpincér, egy ismeretlen foglalkozású és két munkásember voltak. Én mindet rablógyilkosnak képzeltem, és éjjel összerezzentem, ha valamelyik hazajött. Nem hunytam le hajnalig a szememet, és folyton arra gondoltam, hogy haza kellene menni. Beláttam, hogy szörnyű ostobaság volt kijönni. Mit is csinálnék itt?... Féltem, és minden porcikám az anyám után sajgott. Azóta sem voltam annyira idegenben, mint a Lothringer Strasse-i ewersi Schlafstellén