A szerzőnek a Jaffa Kiadónál megjelent kötetei:

Fény a dombok mögött

Találkozások – Az idegen

A szív szabadságharcosai

A messziről jött fiú

Most élsz

A fekete rózsa

A fényfestő

Az aranyműves fia

Kétszáz éves szerelem

Még látlak odafenn

Az élet hangja

Porlik, mint a szikla

A leggazdagabb árva

Elsuttogom százszor

Légikisasszonyok – trilógia

Copyright © Bauer Barbara, 2022

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Hegyi Péter

Szerkesztő: Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-741-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

IN PRINCIPIO ERAT VERBUM ET VERBUM ERAT
APUD DEUM ET DEUS ERAT VERBUM HOC ERAT
IN PRINCIPIO APUD DEUM

Lányomnak, Ágnesnek

Ha a Terv szerint élsz, sosem tudod meg, milyen élet vár Rád!

Légy bátor, és írd magad a saját történetedet…

inden egy időben történt.

Egyetlen sűrű ponttá zsugorodott minden a korábbi életet végérvényesen megváltoztató pillanatban az idő végtelennek hitt tengelyén.

Születés és halál, pusztítás és teremtés.

Felsírt, bele az új élet kezdetébe, a kitágult világba, az anyjából kiszakadva, boldogságtól remegő kezek közé. Az ölelés, ahonnan érkezett, elengedte őt. Hagyta, hogy megkezdje életét, elinduljon az úton, hogy megvalósítsa a tervét, amiért érkezett.

Az anyja a mellére vette, és ő szívta magába az élet édes ígéretét.

De aztán az íz kesernyéssé változott. A simogató hang fojtogatott. Eltűntek az ölelő kezek, a ringató nyugalmat felváltotta a fenyegető rémület.

– Meg kell találnom őt!

– Miért olyan sürgető?

– Rám bízta. Azt mondta, nálam biztonságban lesz, de láthatod, hogy nem tudok vigyázni rá.

– Senki nem tudja, hogy nálad van, csak ő.

Csend borult a szobára. Őszinte szavak előtti tépelődő gondolatok telepedtek kettejük közé. Csak a kisded szívta az anyatejet gondtalan.

– El kellett volna mondanom neked.

– Mit? – nézett az asszony kérdőn, majd a mellén ekkor már szunnyadó csöppségre pillantott.

– Te sosem kérdezted, hogy mit őrzök, ahogy azt sem, ki tud róla még, pedig…

– Nem ez a legmegfelelőbb pillanat – vágott az asszony az ura szavába.

– Tudom – felelte a másik. – De nem várhatok. Arra nincs idő.

– Megijesztesz.

– Meg akarlak óvni benneteket. Kérlek, bízz bennem.

A férfi felállt és fájdalmasan a feleségére és a lányára nézett. Nem akarta őket itt hagyni. Ebben a legszentebb pillanatban.

Tudta, hogy minden megváltozott, kettejük sorsa végérvényesen összefonódott: mostantól az új élet szövi tovább a történetüket. Kettejükét, az egyikét és a másikét, amelyből a szemük láttára bontakozna majd ki a folytatás. Amelyet ők táplálnak, de életben a gyermekük tartja majd. Ő viszi tovább.

Eddig erre nem is gondolt, csak itt és most, a születés mindent felülmúló percei után.

Egyúttal mellbe vágta a felismerés: ő ezt már nem láthatja. Érezte, és az egyre közelgő végzet sűrű ködként árasztotta el a szobát.

Mindig kereste az élet értelmét, mígnem azt gondolta, rátalált. Meglelte a saját történetében. Amikor már úgy érezte, van mit maga mögött hagynia. Akkor még csak visszafelé tekintett, és úgy gondolta, a halállal vége, nincs tovább. Nincs örök élet, ahogy a Barát mondta.

De most, a felesége mellén szuszogó lányát nézve, aki testükből testet öltve mintha csak a semmiből érkezett volna, rájött, hogy van. Itt van előtte, itt van a folytatás.

Meg is halhatok, gondolta.

– Indulnom kell.

Az asszony könnyezett. A gyermek is mozdult, mintha érezte volna a változást. De ő nem várhatott tovább. Vetett rájuk még egy pillantást, mielőtt elindult.

Hosszú, elnyújtott pillanatba lépett bele. A kaftánjáért nyúlt, amiben ott lapult, amit oly régen óvott már. Megtapogatta, majd azzal együtt nyalábolta fel.

Még egyszer hátrafordult, miközben lelassult minden mozdulat. Hallotta sercenését, látta túlvilági fényeit, érezte maró bűzét. A mozgás csak később érkezett, cammogott utána, talán időt hagyva, egyetlen lélegzetnyi pillanatot, egy sóhajt, egy utolsó gondolatot.

Messziről jött képek öltöttek lassan ködből kibontakozó alakot.

Az egyiket jól ismerte, ő magasra emelte a karját, mint aki feloldoz, megáld, netán nyújtja a kezét. A másik feketébe öltözött, fáklyát tartó arctalan alak, jelenléte talán nem is e világra való.

Égetett.

Egy szempillantás alatt minden megváltozott. Ami addig fénylett, fekete lett, az édes keserű, a boldogság maró félelem.

Hallotta sírni az új életet, és hallott kétségbeesett kiáltást, mely képes volt áthatolni két világ között is. Ekkor már nem volt kétsége afelől, hogy itt a vég, és ez már a pokol tüze. Ott van tőle karnyújtásnyira, érzi, látja, mi több, tudja. Már nincs visszaút. Az ő története a végére ért.

Már nem félt. A teljesség érzése megnyugvással töltötte el.

Már nem magáért kellett élnie az utolsó perceket.

Hanem őérte. A lányáért.

Az örökkévalóságért.

De merengésre nem kapott időt, sürgette az egyre közeledő fekete ruhás, aki a tűz gyomrában jeges árként tekeredik köré, ahol az orrát facsaró bűz mintha csak a saját megperzselt, viaszként zsugorodó testéből fakadna, és a hangok, amik körbeveszik, már a pokolból morajlanak. Nincs tovább.

De a megsemmisülés sötét mezsgyéjén áthatolt a lánya felől áradó fény, hangja megérintette, erőt adva, még egyszer, utoljára.

Az utolsó lélegzetnyi idő előtt állt az elnyújtott pillanatban. Kivette a kaftánja alól, amit azóta a nap óta senki nem láthatott. Szorította, miközben tudta, el kell engednie. Mint anyaméhnek a magzatát. Sorsára kell bocsássa. A többi már nem az ő dolga. Nála nagyobb erők kezében a folytatás.

És abban a percben vörös fény árasztotta el a világot, kettéválasztva az eget és a földet, a sötétséget és a világosságot, a múltat és a jövőt. Izzott, hatalmas lánggal égett, és vele hamuvá lett a Terv, és felszabadult a gondolat.

Mert az Ige nem Istennél van.

Ahogy a teremtő erő sem.

PROLÓGUS
A Rajna vidékén, 1414 táján

émán, mozdulatlanul hevert, a sorsára várva.

Úgy tűnt, halott. Csak a hold fénye derengett körülötte, mellette kihunyt gyertya fáradt füstje emlékeztetett a korábbi pillanatokra a kolostor hideg, sötét szegletében.

– Azt kérded, miért félnek tőle?

A két férfi közel hajolt hozzá. A magasabb keze elindult, hogy meg is érintse, de megállt a levegőben, majd mintha csak simítaná, alig egy ujjnyi távolságból a tenyerét fölé tartva lassan körbejárta. Aztán óvatosan megérintette.

– Mert több erő van benne mindennél, ami él – válaszolta meg saját kérdését suttogva. – Hatalmasabb. Nézz rá! – húzta vissza a kezét, majd önkéntelenül összedörzsölte két tenyerét.

– Igazad lehet, Barátom!

– Igazam van – javította ki a társát emez, majd kihúzva magát felemelte a gyertyát, hogy odébb tegye. Megfolyt, még mindig puha volt, óvatosan kellett vele bánni, ha nem akarta, hogy egy viaszcsepp rossz helyre hulljon. – És tudod, miért, Testvér?

A másik csak némán megrázta a fejét. Még ha lett volna válasza, akkor sem mondja. Feleslegesen sosem beszélt. Ő hallani akart, meghallani külső és belső hangokat.

– Mert benne van az örök élet! – szólt hangosan, már-már színpadiasan a Barát, mire a másik rémülten megtántorodott. Ismerte már társa szókimondását, aki ugyan a kolostor szigorú falai között élte le ifjúsága nagy részét, mint discipulus,{1} de nála lázadóbbal soha nem találkozott. De mit tehetett, az apja ragaszkodott hozzá, hogy a legjobb nevelést kapja, nemesi származásának, rangjának, vagyonának megfelelőt, még ha tudta is, fia nem éppen az a fajta, aki fejet hajt egy rend, vagy akár a Mindenható előtt. Azt remélte, a nursiai apát több száz éves regulája majd jobb útra téríti a fiút, ám az ifjú elképzelése a világról megingathatatlannak bizonyult. Mégis megállta a helyét a szerzetesek között, még ha ki is lógott a sorból, és nem csak megjelenésével. Délceg termete, dús, vállig érő haja, magasan felszegett álla, nyílt tekintete nem éppen visszafogottságról tanúskodott, ahogy lendületes járása sem hasonlított a novíciusokéhoz. Hallgatagsága sem Isten hangjának keresését szolgálta, egyszerűen nem szeretett fölöslegesen beszélni, különösen megértő fülek híján, ha pedig mégis szólt – és olyankor inkább tűnt mogorvának, mint vidámnak –, a világképét szívesen rejtette gúnyos szavak mögé, tréfának álcázva.

– Miket beszélsz, Barátom! – suttogott a Testvér hátrahőkölve, mint aki gonosz szellemet lát.

– Mi ebben olyan rémisztő, hogy még a hold fénye mellett, a csuhád alatt is látom, mennyire elsápadtál! – ingatta a fejét a társa. – Hiszen ezt hirdeti az egyházad, nemde? Örök életet ígér – hajolt közelebb a másikhoz. – Persze csak ha úgy élsz, ahogy kell – tette hozzá egy fintor kíséretében. – És akkor még mindig nem tudhatod, hogy mi lesz az ítélet – vakarta meg az állát, majd félrebillentett fejjel folytatta –, ej, ébredtem én már bortól mámoros fejjel, és nem állítom, hogy aznap jól ítéltem meg a dolgokat – jelentette ki bölcselkedve.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte a Testvér.

– Nem többet, mint amit hallasz – hárított a Barát, pedig tudta jól, hogy a másik jól ismeri őt, mögéje lát a gondolatainak.

– Ne kérdőjelezd meg Isten akaratát! – kérte a novícius.

– Távol álljon tőlem – érkezett a flegma válasz.

Elhallgattak. A magas letette végre a gyertyát, aminek megfolyt és immáron megdermedt viasza letört, amint asztalt ért, aztán visszafordult, és a kezét ismét felemelte, úgy, hogy a teste ne takarja a hold fényét.

– Örök élet, pedig néma, halott, mozdulatlan. Remekmű – tért vissza az eredeti gondolathoz, de ezúttal kevésbé magasztosan, majd a barátjához fordult. Mert az évek alatt azzá váltak, még ha gondolkodásuk oly sok dologban különbözött is. – Rossz útra viszlek, amit hidd el, szánok, miközben azt akarom, hogy láss más szemmel is, ne csak úgy, ahogy a zárt falak mögött tőled megkövetelik.

– Tévedsz, Barátom, de ezt már számtalanszor elmondtam – mosolygott a Testvér. – Én döntöttem úgy, hogy az életemet a Mindenhatónak adom, és bármennyire is meg akarsz győzni az ellenkezőjéről, csak az idődet vesztegeted.

A magasabb nem válaszolt. Beszélgettek erről már éppen eleget. Helyette a csuhás beszélt tovább, tőle szokatlan módon.

– A kezemet mintha maga az Isten mozgatná – mondta felemelve a fejét. A tekintete a messzeségbe futott, el is időzött ott egy rövid ideig, majd, mint aki nagyon távolról érkezik, a mellette állóra nézett, úgy folytatta. – Betűről betűre. A Szentírás minden egyes szavát papírra vetni ajándék – mondta büszkén.  – Olykor megijedek, hogy ez már bűnös becsvágy, de úgy tekintek a papírra, mintha az a szószék lenne, és rajta a betű az Ige.

– És te?

– Hogy én? – lepődött meg a kérdésen a novícius. Nem volt felkészülve a válaszra.

– Igen, te, Testvérem, akkor te ki vagy? – Tette fel a kérdést a magasabb, majd várt, de aztán folytatta, mert látta, hogy a másik hiába keresi a választ. – Ha a papok hallatják Isten hangját, akkor te láttatod – mondta egyszerűen, miközben mélyen a novícius szemébe nézett, noha tudta, hogy ezzel zavarba hozza. Hogy is vonhatna párhuzamot egy pap és egy szkriptor között? Hiszen a szerzetesnövendék egész eddigi életében nem tett mást, mint a Szentírást másolta, és hogy egyszer a végére ér-e, ki tudja, hiszen az még évekbe telhet.

A kijelentést csend követte. Az idő, amit betöltött a némaság, és ami odébb vitte a hold fényét, kitárta a kapuját, és szabadjára engedte a gondolatot. A novíciuson volt a sor, hogy kérdezzen.

– És te? Itt töltöd a napjaidat, mert apád így akarja, zárt falak között, pedig repülni vágysz. Mesterséget tanulsz, pedig tudományra lenne szükséged, ahogy apád mondja.

– Mit akarsz tőlem? Tanulom a hét szabad művészetet, septem artes liberales, a szabad emberhez méltó tudományokat, grammatikát, retorikát, dialektikát, geometriát és a többit. Még medicinát is. Beszélem a görög és a latin nyelvet. De mindez kell ahhoz, hogy megvalósítsam, amit akarok. Mert a szabad emberhez méltó tudományok nem ezek, Testvérem. A szabad embernek szabad szellemre van szüksége. Ezért tanulok mesterséget is – tette még hozzá a Barát. – Artes liberales helyett artes novus. Új művészet! Ez az, amit megteremtek!

– Mindemellett aranyműves vagy, kiváló vésnök – ingatta a fejét a novícius – és titokzatos. Nem értelek! – Pontosan tudta, faggatózni felesleges, a barátja éppen annyit árul el az elképzeléséről, amennyit jónak lát, egy szóval sem többet. Olykor ez áldás, hiszen a tudatlanság már többször is megkímélte a bűnbeeséstől, helyenként annak gondolatától is, máskor azonban bosszantó, kiváltképpen, mert kíváncsiságot szül, ami nem túl erényes tulajdonság.

– Inkább – fordult ismét az előtte álló állvány felé, figyelmen kívül hagyva a másik fel nem tett kérdését – nézd meg ezt – kérte a novíciust, aki még mindig őt fürkészte kíváncsi tekintettel.

Megint hallgattak.

A Testvér időnként a mellette állóra sandított, akivel hosszú, hosszú éjszakákat töltöttek itt, különösen az utóbbi hetekben. A kolostor falain belül ő volt az egyetlen bizalmasa a Barátnak, sokat segített neki. A novícius némán figyelte a másikat, aki most újra közelebb lépett, felemelte a kezét, és óvatosan megérintette az előtte heverő művet, amin hosszú ideje dolgozott. Még a lélegzetét is visszatartotta.

– Ez a legfinomabb bőr – szólt a Barát lehunyt szemmel. A hangja messziről érkezett. – De hogy ilyen finom tapintású anyaggal dolgozhassunk, ennek a borjúnak még az anyja méhében el kellett pusztulnia. És ez – haladt tovább, felfedve a kötés mögött a lapokat –, elhalt növények, megszáradt víz elegye. Csupa halott dolog. Ahogy a megszáradt tinta is, nézd, a természet főzete. És korom. Elhamvadt élet. – A Barát ismét mély levegőt vett. – Látszólag minden halott. Nézd a gondosan kalligrafált betűket, az aranytól tündöklő díszeket. Szép, ugye? Csak rajzok.

Hirtelen becsukta a könyvet, elfordult az állványtól, és elindult a szkriptórium belseje felé. Jól ismerte a járást a másolóműhelyben, nem zavarta a sötét, könnyedén kikerülte a munkaasztalokat, és csak a polcok között állt meg újra.

– Csak rajzok, csak betűk, csak kötés! Nézd – mutatott körbe a Barát –, itt hevernek előtted, némán, mozdulatlanul. Bennük minden bölcselet, görögök, latinok, nagy gondolkodók igazságai. Mind homályban maradna, mind elfelednénk, nem követhetnénk példájukat, vagy éppen nem okulhatnánk a múlt hibáiból, ha olyanok, mint te magad is, nem írtátok volna le hosszú, fáradságos munkával. De itt vannak az írások. Itt ezekben a néma testekben – szónokolt tovább széles gesztusokkal. – Hosszú hónapok, évek munkája egy-egy ilyen könyv. Majd itt hevernek a polcokon. Meg dúsgazdag főurak, királyok, papok polcain – tárta szét a karjait. – Sokuknak talán nem is jelent mást, mint mesterművet, aranybetűket, művészi kötést, piktorok alkotásait. – A hangja felverte a port, lapozta az oldalakat, felborzolta a betűket, de aztán váratlanul elhallgatott, felemelte az ujját, és minden megállt. – Hallgasd! – suttogta. – Hallod? – Figyelték a csendet. – Hallod a gondolatokat? Ott van mind, elvetélt borjú bőrében, elhalt rostok között, megszáradt tinta karcolatán.

A novícius éppen a száját nyitotta, de a másik nagy lendülettel fordult felé.

– Hallgass! – kiáltott rá, és a szeme vérben forgott, éppen úgy, ahogy akkor szokott, amikor elkapja a hév, és a szenvedélye már-már tébolyhoz közelít. – Az öröklétet keresed, ugye? Te is, én is, mind azt akarjuk! Hát itt van, Testvérem! Nézz körül, nézz oda, onnan szól hozzád – mutatott a polcok felé. – Dante a Pokolból, a Purgatóriumból és a Mennyországból. Vagy onnan – lendítette karját a másik irányba – Boccaccio elbeszélései hallatszanak, és ha figyelsz – fülelt, mintha valós hangokra várna –, Petrarca szonettje lángra lobbantja még a csuhások szívét is – vetette oda a másiknak, de a novíciust sokkal jobban aggasztotta a hangos szó, mint az, amit a másik mondott. – És hallgasd a Canterbury meséket, vagy – az utolsó lépéseket némán tette meg, majd amikor visszaért a saját másolóállványához, rajta a könyvvel, amin ez idáig titokban dolgozott, ismét megszólalt. – Vagy ismerd meg azt, ami ebben a könyvben van.

Látta, ahogy megrándul a novícius arca. Tudta, hogy a barátja mennyit vívódott magában, amíg a könyvön dolgozott. Amikor a Szentírást másolta, szinte transzba került, mintha nem is másolna, hanem a Mindenható szavait vetné papírra. De örömmel dolgozott nagy költők, írók művein is, ám amikor megtudta, hogy a barátja mire készül, hátralépett. „Egy pogány gondolkodó”, jegyezte meg, az írást is megtagadva. Így a Barát magára maradt, egyedül vetette papírra a sorokat. A novícius csak hosszú idő után fogadta el, hogy a másik által nagyra becsült ókori filozófus, aki évszázadokkal korábban útnak indított egy gondolatot, ami megváltoztathat mindent, egy álmot hozott. Egy víziót, amitől a Barát többé nem tudott szabadulni, és amitől aztán már nem is akart. Éjt nappallá téve gondolkodott, dolgozott a Művén, ahogy ő nevezte. Rajzolt, számolt, tervezett, miközben újra és újra visszatért a római szónok gondolataihoz. Majd papírra vetette őket, a novícius meg azután hófehér fonállal egy könyv testévé varrta, két fatábla közé helyezte, és míves kódexszé kötötte.

– Talán nagyravágyónak tartasz. Ám legyen – simított végig a Barát ismét a könyvön –, nem bánom.

A novícius, hátát a kolostor hideg falának vetve, hallgatta a másikat. Tekintete hol rá, hol az előtte heverő könyvre vándorolt. A könyvre, ami egy pogány gondolkodó mondataival kezdődik. És a barátjára, aki meg akarja változtatni a világot. Aki veszélyes dologra készül, és ebben ő mindvégig a segítségére volt. Képtelen volt nemet mondani, még ha minden, amit Isten házában tanult, ellene is szólt.

Részese akar lenni, még ha vívódik is miatta.

A fal mellől nézte, ahogy a másik felemeli a könyvet, és a hold fényébe tartja. Most először fogta a kezébe, amióta elkészült. A novícius csendben nézte, észrevétlenné válva, követve a mozdulatot, amiben volt valami felemelő, egyszersmind rituális.

– Mi a terved, Barátom? Hogyan tovább? – kérdezte, miután a másik végre lecsillapodott. Abban ugyanis biztos volt, hogy ezen az éjszakán valami megváltozott.

– Elmegyek, hogy valóra váltsam, ami ebben a könyvben foglaltatik.

– Hogyan?

– Azt még magam sem tudom, de hidd el, Testvérem, ez nem akadály. Az eredmény a lényeg, az oda vezető út egy kaland csupán.

– Vannak utak, amelyek az emberek előtt helyesnek látszanak, de végül a pokol fenekére vezetnek – nyugtázta a novícius, mire a barátja felnevetett.

– Mit jelentsen ez? Bizonyára a regulátok mondja eme szavakat!

– Igen – felelte a novícius. – És fontold meg, kérlek! Amire készülsz, azzal, ahogy te magad is mondtad, megváltoztathatod a világot. Ez nem a te dolgod!

– Ostobaságokat beszélsz!

– Meg ne bánd a napot, amikor ezt az egész őrültséget a fejedbe vetted!

– Aminek csíráját Cicero vetette el, és röpke ezerötszáz évvel később itt van ebben a könyvben. Egy mondat, ami egy egész művé, egy új művészetté alakult. Itt állunk a megvalósulás kapujában, Testvérem! És ne feledd, te is a részese vagy.

– Nem!

– Te magad mint szkriptor és művelt novícius, néhány év múlva felszentelt pap, aki egyszer talán még ennél is többre viszed majd – vázolta a Testvér jövőjét a Barát –, te is nagyon jól tudod, hogy mennyire fontos az írás. Az egyháznak, a gazdagoknak, főuraknak, azoknak, akik a világot irányítják. Dolgozhat egyszerre akár kétszáz másoló is, mint a firenzei műhelyekben, csak mert a Mediciek sok könyvet rendelnek. Lehetsz könyvgyűjtő, mint Amplonius, több ezer kötet tulajdonosa. De nemcsak a dúsgazdagoknak kell a könyv, hanem mindenkinek – a Barát ezúttal higgadt maradt, nyugodtan beszélt. – Ám ez félelmetes eszme, ettől megijednek a hatalmasok, megálljt parancsol az egyház, eretnekséget emleget, ha azt mondom, terjesszük a gondolatot. Te is ezt mondtad az imént. Persze, hogy félnek, hiszen a tudás hatalom!

– Mi a terved? – vesztette el hirtelen a türelmét a novícius. Az önfegyelem az élete részévé vált, minden szava és tette felett uralkodott, olykor már a közeledő képzeletet is képes volt megállítani, a testet és a lelket rossz irányba terelő gondolatokat Isten szolgálatába állítani. Mégis, ha a Barátot hallgatta, eluralkodott rajta az ifjúkori lelkesedés. Tettvágy horgadt föl benne, amolyan lázadás, eredendő buzgóság, ami a fiatal, világot is meghódítani vágyó férfi sajátja. Akárcsak a társáé.

A Barát megállt a másikkal szemben, de nem szólt. Mint aki a szavakat keresi. De aztán két oldalról megmarkolva a könyvet a másik felé emelte, és szinte suttogva, mégis olyan nagy erővel, hogy a Testvér beleborzongott, beszélni kezdett.

– Odaadom az embereknek a múltjukat, és ezzel megteremtem az eljövendőt.

A mondat a levegőben maradt, éket verve kettejük közé.

– Megijesztesz! – sápadt el a novícius. – Az Ige Istennél van, és a teremtés sem a te dolgod, Barátom. Az Isteni Terv megvalósult.

– Tévedsz!

Mire a beszélgetés végére értek, már hajnalodott. Végérvényesen elmúlt az előző nap, és vörös sugarakkal egy új vette kezdetét. Fentről érkezett, a kolostor magasan lévő, üvegmozaikokkal díszített ablakaiból. A Barát, érzékelve a válla mögül közeledő hajnali derengést, kinyitotta a könyvet, és a fény felé tartotta. Nem szólt, csak hagyta, hogy a fénynyaláb elérje a lapokat. Nem mozdult, csak tartotta a nyitott könyvet. A novícius felnézett, megbabonázta a látvány. Egy pillanatra elvakította a fény, de aztán kitisztult a kép. Látta, ahogy a nap vörös sugarai áthatolnak az ég kékjét és a vizek zöldjét idéző, apró üveglapokon, nézte, ahogy összeölelkezve, megannyi színben tündökölve közelednek, ahogy a fénycsóva hegyes pennaként érinti a szépen ívelt betűket. Az egymással keveredő színek fehéren ragyogtak, láthatóvá téve a sorokat, de aztán váratlanul, mintha csak egy festő hosszú ecsettel szétválasztotta volna őket, egyetlen fénysugár maradt, amelytől vörösen izzottak a betűk a lapokon.

Megigézte őket a látvány. A Barát nem mozdult, hagyta, hogy magával ragadja a különös érzés, de a novícius térdre rogyott.

Ebben a pillanatban a nap odébb vándorolt, vitte a fényeket és vele a bűvös hangulatot. A Barát becsukta a könyvet, mintha a sorok közé akarná zárni az előző perceket.

– Hamarosan indulok – szólalt meg. Többször vitatkoztak már, most sem neheztelt a másikra, hagyta, hogy a saját hite szerint élje az életét, ahogy ő is tette. – Ezt pedig rád bízom – nézett a könyvre, majd ismét a Testvérre.

– Azt hittem, arra vártál, hogy elkészülj vele, erre most azt mondod, itt hagyod?

– Igen! – bólintott a Barát határozottan. – Majd érte jövök!

– Nem értelek!

– Azt akarom, hogy őrizd meg. Itt, a kolostor falai között nagyobb biztonságban van, mint nálam. Nincs vele dolgod, el is felejtheted, hogy valaha láttad, csak vigyázz rá.

– Nem való Isten házába!

– Talán egyszer még megérem, hogy belátod a tévedésedet.

– Én pedig imádkozom érted, hogy még időben belásd, tévedsz.

A Barát tudta, hogy vitatkoznia nem érdemes. Inkább a novícius kezébe nyomta a könyvet, még akkor is, ha tudta, a másik nem jó érzéssel fogja meg. Mintha a puszta érintésétől is bűnbe eshetne.

– Egészen elsápadtál, Testvér! – mulatott a Barát. – Látod, ez is azt mutatja, az írásnak ereje van. Pedig néma, mozdulatlan, úgy tűnik, halott. De magad is láthatod, több erő van benne mindennél, ami él, ezt ne feledd.

A Barát nem szólt többet, ahogy a Testvér sem. Elváltak útjaik.

Az apát a monostor főkapuja fölött, az ablaknál állt. Már jó ideje nem mozdult. Nem akarta elszalasztani a pillanatot.

Még sötét volt, látta letűnni az utolsó csillagokat, látta, amint a helyükön felderengenek a virradat fényei. Aztán látta feljönni a napot, látta ébredezni az életet. Mintha a fák, a növények is nyújtóznának, lerázva magukról a hajnal harmatcseppjeit.

A monostor környéke is ébredezett. Nézte a távoli kutat, ahová hamarosan megérkezik a mészáros, akinek a főtéren volt üzlete. Mindig ő volt az első a kútnál. Utána még jöttek sokan, de hozzá lehetett igazítani a napfelkeltét. A sugarak a kút kévéjét simogatták, amikor érkezett, de már a vállát érték, amikor a kocsiján hordójával távozott.

Az apátsági plébánia bejáratánál ekkor már mindig ott volt az özvegyasszony, aki lassan már hat éve, hogy eltemette az urát. Azóta nem tágított, ahogy ő fogalmazott, azóta kereste Isten társaságát. A fejébe vette, hogy összebarátkozik vele, hátha őt is magához szólítja. Pedig többen is mondták neki, hogy akkor inkább haragítsa meg, ahogy a megboldogult férje tette, talán előbb az ura sorsára jut, de ő inkább a papokra hallgatott és imádkozott.

És jött a fiatal anya is. Kezdetben csak néhány lurkót vonszolva maga után, mára már egy tucat loholt a nyomában. Egyik koszosabb, mint a másik. Sok éhes száj. Enni az jutott, amit a templom lépcsőjén koldultak, és amit a hívek adtak össze. Menedékre is csak a szent házban találtak.

Az apát sorra végignézte a kora reggeli, egymás után következő városképeket. Már kihajtott a szekér is, vitte a szerzetesek termelte javakat. Az idén jó volt az idő, többet takarítottak be, mint ami elfogyott, így jutott a szegényeknek is bőséggel. Az idős szerzetes elégedetten sóhajtott. Ekkor vette észre, hogy a szobában van még valaki. El is feledkezett róla. Anzen testvér eddig némán várakozott. Az apát éppen csak egy pillantást vetett rá, de továbbra sem szólt, így a másik is néma maradt. Csak a szuszogása hallatszott, ami eddig az apátnak fel sem tűnt, pedig olyan jellegzetes volt. Talán kövér teste engedte nehezen levegőhöz jutni, de szinte mindig fújtatott. Ennyi volt, csak egy gondolatnyi érintkezés, benne éppen elegendő jelzés. Nincs még mit mondani.

A vastag, festett üvegen kívüli világ zaja távol maradt. Ahogy a főkapu hangját sem lehetett hallani. A lépteket sem az árkád régi, nyikorgó hídján, sem a csizma koppanását, a kapu csukódását. Csak az ifjú discipulus hátát látta az apát, amikor elhagyta már az épület árnyékát is. Pedig a nap ekkor még alacsonyan járt, az árnyék pedig hosszúra nyúlt.

De így is látta az apát, hogy a távozó keze üres, csak a batyu lóg a hátán, amivel érkezett. Abban pedig nem lehet egyéb, mint ami benne is volt, más nem is fér bele.

Anzen testvér látta az apáton a változást. Ahogy kibillen mozdulatlanságából, közelebb lép az ablakhoz, mintha számítana az az egy lépés. Kissé előre dől, hunyorog.

– Nála van? – kérdezte az apáttól Anzen testvér. Izgatott volt, és ilyenkor az arcán a bőr megfeszült. Mintha pergamen lenne, úgy tűnt, menten megreped, pedig csak vörösre változott és fénylett. Vörösebb volt, mint a haja, a szakálla, a szemöldöke, ami most mind szinte barnának tűnt. Mint az érett körte.

De emez nem felelt. Talán meg sem hallotta. Még nem volt itt a szónak az ideje. Figyelt. A túloldali ablakhoz lépett, keresztülvágva a helyiségen. Ez az udvarra nézett, és ahogy arra számított, a novícius, a discipulus jóbarátja, elhagyta a főépületet, és a lakhelye felé tartott.

– Igen. Nála van – felelte.

– Mi a terve, apát uram?

– Adj időt – felelte az apát higgadtan, de a másik erőszakosabb volt, mint gondolta.

– Időt? – kérdezett vissza döbbenten. – Azt nem engedhetjük meg magunknak. Cselekednünk kell.

– Lassabban, lassabban – intette le a fiatalabbat a másik.

– De hiszen látta! Az ördög műve Isten házában, nem helyénvaló.

– Elég!

A másik hirtelen elhallgatott, aztán ő is az ablakhoz ment. Szorosan az apát mellett állt meg, onnan nézte az ifjú novíciust, aki éppen eltűnt egy ajtó mögött.

– Igaza lehet, főtisztelendő uram – kezdte a kezét tördelve. – Jobb is, hogy nem vitte magával az a lázadó, az pedig még jobb is, hogy elment. Éppen elég ideig rontotta itt a levegőt…

Az apát nem akarta tovább hallgatni. Szembefordult a másikkal, és úgy tűnt, elegendő egy pillantás, hogy belé fojtsa a szót.

– Tiszteld az embert! Lásd meg a különbözőségében, ami jó, testvérem! Ez kötelességed.

– De apát úr!

– Ha nem megy másként, engedelmeskedj szeretetből – az apát nem tűrt további ellentmondást, és maradásra sem biztatta a másikat.

Tépelődve indult a fiatal novíciushoz, aki a szeme láttára nőtt fel a monostor falai között, és bármennyire is tiltakozott magában ellene, nem tagadhatta, hogy megszerette az idők során. Pedig nem tehette volna, hisz mind egyenlők. A különbözőségeikkel együtt. Titkolta is, amit az éles eszű, tiszta lelkű fiú iránt érzett.

Egészen addig, amíg meg nem tudta, hogy a fiú mivel tölti az éjszakáit.

Már minden készen állt, hogy befejezzék a munkát. A novícius kivette a lapokat a prés alól, két kezébe vette, és a szeme magasságába emelte. Tökéletes. Egyenletesen simultak egymásra a lapok, a varrás, egyik hurok a másik után, feszesen tartotta az íveket. Nem volt benne hiba. Holnap éjjel befejezzük! Már csak a kötés hiányzik, mondta a Barátnak.

Ekkor nyílt a szkriptórium ajtaja.

Ketten léptek be rajta, amikor a nap már kifelé tartott az éjszakából, és már nem volt vaksötét. Gyertyák fáradt fénye sem kellett hozzá, hogy mindnyájuk arcán láthatóvá váljék a döbbenet, még ha nem is volt véletlen, hogy az apát éppen arra járt. Nem kérdezett semmit. Éppen elegendőnek bizonyult, amit látott, felesleges lett volna szavakkal elmondani, ami ott volt előttük. Az apát mintha nem is akarta volna tudni, hogy mi áll a könyvben, amit a novícius és a discipulus készített. Az csak Anzen testvérnek volt fontos, ő lapozott bele, és ő volt az, aki szót emelt, de az apát vetett rá egy pillantást. Szóltam, vigyázok utamra, hogy ne vétkezzem nyelvemmel, idézett a regulából, amivel el is hallgattatta a másikat, majd a novíciushoz fordult. Legyen minden és mindenki az, aminek mondják, feddte meg a fiút. Ha hazudsz, te magad vagy a hazugság!

Nem kérdezett és nem mondott többet. A Barátra rá sem nézett, hiszen ő másnap távozik. Tanulmányait befejezte, nem volt több dolga a renddel, és bár tudását, munkáját nagyra becsülték, fékezhetetlen természete miatt nem marasztalták.

A novícius pedig vállalta a büntetést. Kiközösítették, eltiltották a közös étkezésektől, és nem hallgathatta a felolvasásokat, de nem bánta. Még másnap, az éj leple alatt folytatta a munkát. Már csak egyetlen nap, és véget ér az út, amin elindult, ami talán a pokolba vezet, de visszafordulni már nem lehet, hiába is mondott volna nemet.

– Hol van? – lépett be az apát a novícius cellájába.

– Ma reggel elutazott.

– Nem a Barátra gondolok.

A novícius habozott. Tudta, nem az éjszakai munka vagy a napirendtől való eltérés miatt került sor a kiközösítésre. De nem is amiatt, ami a könyv lapjain szerepel. Az apát arról még nem sokat tudott. Noha Anzen testvér, miután előző éjszaka elhagyták a szkriptóriumot, újra szót emelt.

A kerengőben, a sűrű oszlopok között vonultak szótlanul. Ahogy a többi szerzetes, fogadalmas testvér és novícius is tette. Némán, imáikat mormolva, vagy éppen teljesen magukba fordulva. Csak néhányuk szólt, akkor is csak egymást köszöntve.

– Laudetur Jesus Christus!

– In aeternum amen.{2}

Anzen testvér a kerengő körülölelte kis kert közepén álló kutat nézte. Mindig így tett. Ment körbe, körbe, gépiesen, arra az egyetlen pontra szegezve a tekintetét. Egy idő után mintha ott sem lettek volna az oszlopok. Mintha keresztüllátott volna rajtuk. Most is így tett, de ezúttal zaklatottsága nem engedte, hogy az oszlopok áttetszővé váljanak.

– Apát uram, én láttam, mi áll a lapokon. Bűnös szavak, az ördög szavai gyöngybetűkkel. Fekete mágia. – Az apát hallgatta a köhögésbe fulladó, indulatos szavakat, de aztán megállt az üres folyosón. Néma falak között. A felkelő nap már besütött az ablakokon, de hirtelen visszahúzta sugarait. Komor felhő érkezett, és mintha csak Anzen testvér gondolatainak igazságát akarnák megmutatni, a sötétséget villámok cikázása, az ég robaja szaggatta szét, mígnem leszakadt az ég.

– Látja? – tárta szét a karját a szerzetes. Vörös arca verítékezett, rőt szakálla kifröccsenő nyálától égnek meredt. Már nem köhögött, de továbbra is fújtatott. – Én mondom, okkultizmus, amit abban a nagy könyvben olvastam. Tűzre való!

Az eső már egyenletesen esett, az ég harag nélkül áztatta a földet, és mire monotonná csillapodott, Anzen testvér is elhallgatott. Ekkor szólalt meg az apát. Miután a másik lecsillapodott.

– Gondom lesz rá.

Az apát megvárta, hogy másnap a discipulus elhagyja a monostort, csak ezután kereste meg a novíciust, aki most ott állt vele szemközt, a mű pedig a fekhelyén hevert. Immáron bekötve, rézcsattal fogatva. Az apátnak el kellett ismernie, hogy gyönyörű munka, szebbet ritkán látott. Büszke volt a novíciusra, akit nagy tehetségnek tartott. Az ő keze közül kerültek ki a legszebb munkák. Jól olvasható, tiszta írása felülmúlta a legtapasztaltabb másolók kézjegyét is. Betűi egyediek voltak, egyenletesek, és miután fegyelmezett férfiú volt, hibát is alig-alig vétett, így a keze közül kikerült könyvekben csupán néhány javítás akadt, amitől az értékük csak tovább nőtt.

De nem csak a munkáját becsülte az apát. Amióta csak a rendhez került a fiú, figyelte őt. Megvolt benne minden ahhoz, hogy testében, szellemében jó szerzetessé váljék. Az első pillanattól kezdve, ahogy magára öltötte a rend ruháját, nem csak a külseje változott meg. Szinte azonnal átlényegült.

Most mégsem tehetett mást. A kezébe vette a könyvet, de megint csak nem lapozott bele. A novíciusra bízta a választ a kérdésre, amit ezúttal már feltett.

Ugyanebben az időben Anzen testvér még mindig az ablaknál állt. Érezte, eljött az ő ideje, hogy végre tehet valamit. Amire hívatott, amit mindig is tudott. Vele Istennek más tervei vannak.

Arcán végiggördült egy könnycsepp. Odanyúlt. Elmorzsolta az ujjai közt, majd a szájához emelte. Sós íze megnyugvással töltötte el.

Mint a vér, csak áttetsző.

Sosem sírt. Akkor sem eredtek el a könnyei, amikor árván maradt. Amikor mindene odaveszett.

Láttam, a saját szememmel láttam a sátán írását, és lásd, most könnyezem. Ó, Uram, a meghatottság, hogy láttattad velem!

A szerzetes elhallgatott, mint aki választ vár. Fejét lehajtotta, kezét imára kulcsolva hallgatott.

Köszönöm, hogy utat mutattál, hogy kiválasztottál, suttogta, majd az égnek emelte a tekintetét. Meglásd, nem csalódsz bennem!

EGY
Strasbourg, húsz évvel később.

ogorva, magának való férfi élt a komor falak mögött, messze a város szívétől.

Legalábbis ez a hír járta róla, noha senki nem ismerte az idegent. Mégis folyton róla pusmogtak, szőtték a történeteket a titokzatos emberről, aki nem kevesebbet állított magáról, mint hogy a nem mindennapi tárgy, amit készített, képes összeszedni a csodatévő fényt. Elég, ha a különlegesen megmunkált, ezüstösen csillogó, díszes keretbe foglalt apró tükröt az Aix la Chapelle-i székesegyházban Jézus keresztfán függő testét takaró kelme vagy Mária ruhája, esetleg Keresztelő Szent János feje alól kiemelt kendő felé fordítja az, aki kezében tartja, és máris az övé egy csepp a fényből, amit haza is vihet, és ami megváltoztatja az életét.

Agnes hitte is, nem is, amit mondtak, mindenesetre mélyen a köténye zsebébe nyúlt, és végighúzta a kezét a tükör hideg felületén. Soha nem vált volna meg tőle, pedig az ő tükrében még nem volt egyéb, mint a saját arcképe, ha belepillantott. És az az emlék, amit csak ő láthatott benne. Az édesanyja emléke.

Ugyanis azon a napon kapta, amikor utoljára látta az édesanyját. Az egyetlen dolog, amit útravalóként kapott. No, nem azért, hogy gyűjtsön vele csodatévő fényt. Az asszony nem hitt az ilyesmiben, szemfényvesztésnek tartotta. A papoknak sem hitt, az egyházat pedig egyenesen gyűlölte. Mindig azt mondta, hogy az emberek igaz hitét a vallás vette el. Agnes ugyan nem értette, hogy ez mit jelent, de azt tudta, hogy az édesanyjának nem kellett sem reményért, sem megbocsátásért a templomba mennie, mert mindkettőt máshol találta meg. Agnes egy alkalommal megkérdezte tőle, hogy hol, ám az anyukája nem felelt, csak a szívére, majd a homlokára tette a kezét.

Azt azonban elmesélte egy alkalommal, hogy miért veszítette el a hitét. És hát volt rá oka bőséggel.

– A te jövőd itt van – suttogta az elválás előtti utolsó órákban, meggyőződéssel. Ekkor adta oda a tükröt is a lányának, amit néhány nappal korábban vásárolt, mintha csak érezte volna, hogy szüksége lesz rá. Hogy legyen mit odaadnia Agnesnek. Nem azért, hogy fényt gyűjtsön vele az Aix la Chapelle-i búcsúban, hanem hogy legyen valami, ami a Mester műhelyéből való. Mert ha másképp nem, ennek a segítségével talán eljuthat hozzá annak ellenére, hogy gyermek még, ráadásul leány. De talán ami Agnesnek megadatott, az elegendő lesz ahhoz, hogy átléphesse a furcsa idegen küszöbét akkor is, ha egyébként senki emberfia oda be nem teheti a lábát.

Leszámítva néhány inast és a befektetőket. Mert hát ennek azért hamar híre ment a városban. Majd’ négy ház árát fektették az új művészetbe, ahogy a férfi nevezte azt, amin dolgozott. Amiről senki nem tudta pontosan, hogy mi is az.

Csak a tükörről tudtak még azok is, akik a pénzüket kockáztatták.

És Agnes édesanyja azt is sejtette, hogy az ügyes kezű aranyműves – mert azt tudták, hogy az idegen drágaköveket csiszol, fúr és farag, nem mellesleg kiváló ötvös is – nem a híveket szolgálja, amikor eladja a tükröt, hanem inkább a hiszékenységet. Tízezrek érkeznek, hogy megnézzék a hétévente hét napra kiállított szent kegytárgyakat. Olykor még a városkaput is le kell zárni, hogy az emberek el ne tapossák egymást. Közöttük bizonyára akadnak jónéhányan, akik megvásárolják a különleges tükröt, gyógyulás, boldogság, szebb jövő reményében. Ahogy voltak üzlettársak is, akik hittek benne, olyannyira, hogy a pénzüket is belefektették. De az ötvösmester őket sem engedte be a titokzatos műhelyébe, ahol valami egészen más találmányán is dolgozott.

Agnes a kerítésnek dőlve várta a reggelt. Nem volt maradása otthon, a fekhelyén is csak forgolódott. Tudta, nem maradhat sokáig egyedül a kis lakásban, ahol ez idáig az édesanyjával élt, mielőbb munkát kell találnia. Az édesanyja pedig alaposan felkészítette, hogy mit kell tennie.

Arra számított, hogy nem hiába vár, hamarosan felbukkan valaki, akivel beszélhet, de egyelőre nem történt semmi. Leszámítva, hogy egyre többször megkordult a gyomra.

Már éppen azon volt, hogy bemegy a város főterére, ahol ilyenkor már kirakják a portékáikat az árusok, és talán elcsen egy zamatos almát vagy egy fürt ragacsos szőlőt, ahogy előző nap is tette, amikor hirtelen zajra lett figyelmes. Pedig már a gyümölcs ízét is érezte a szájában.

Először egy ajtó nyikordult, majd lépteket hallott. Apró, szapora lépteket, amik egyre csak közeledtek.

Agnes lenyelte a gyümölcs gondolatára szájában összefutott nyálat, kikapta a kezét a zsebéből, és a fal mellé húzódott, hogy egy oszlop védelméből leshesse meg, ki érkezik. Attól nem kellett tartania, hogy lelepleződik, mert a hajnal derengő fényei még nem jártak be minden zugot, de szerencsére arra elegendőnek bizonyultak, hogy Agnes a rejtekhelyéről megfigyelhesse a közeledőt.

Aki nem a mogorva mester volt, hanem egy nyurga fiú – szőke haja szinte világított a homályban, akárcsak egy szentjánosbogár. Éppen abba az irányba indult, ahol Agnes várakozott, de jól láthatóan nem figyelt a környezetére, csak szórakozottan betette maga mögött a kaput, és nekilódult. Ekkor a lány, hogy le ne lepleződjék, még jobban a falhoz simult, miközben cipője talpa alatt megroppant egy vékonyka száraz gally, törékeny hangja pedig belehasított az álmos hajnal szendergésébe.

Nem járt ez nagy zajjal, de a korai nyugalomban, amikor a párzó macskák és a pirkadatkor ébredező madarak is alszanak még, a reccsenésre bizony odakapta a fiú a fejét, megtorpant, fülelt, Agnes pedig még a lélegzetét is visszafojtotta. A fiú körbekémlelt, de aztán rándítva egyet a vállán, tovább is sietett. Viszont a kislány jól megnézhette magának a másikat, a cingár suhancot, aki legfeljebb néhány évvel lehetett nála idősebb, ám kevésbé tűnt erősnek. Agnesbe ugyanis, bár nem nőtt magasra, igen sok erő szorult. Tüzes volt, lobbanékony és fáradhatatlan. A szépségével pedig egyszerűen nem volt tisztában. Gyűlölte a bájos szeplőket az orra hegyén, bosszantotta dús, göndör haja, amit sosem tudott kifésülni, bájosan domborodó nőiességét pedig egyre nehezebben rejtette két előreeső válla közé.

Nem lépett ki az oszlop mögül, amíg a fiú el nem tűnt a sarkon, viszont a korgó gyomráról teljesen megfeledkezett, és már nem akart bemenni a város főterére sem. Úgy döntött, megvárja, amíg a másik visszatér, talán meg is szólítja. Nincs miért az időt húznia, és az édesanyjának is azt ígérte, hogy mielőbb felkeresi a Mestert, és megmutatja neki, amit az édesanyja rábízott.

Végigsétált az épület előtt, majd tekintetével végigpásztázta a vékony aranyszálat, amit a felkelő nap húzott a város robusztus épületeinek körvonala fölé. Ám a fények gyorsan változtak, és a lágyító vonalak elmosódtak, amint a nap magasabbra vándorolt az égen. Agnest el is vakították a sugarak, így amikor ismét lépteket hallott, és megfordult, nem látott egyebet, mint a szeme előtt cikázó apró kis pontokat, mint megannyi szikrát a tűz körül. Hunyorgott, a szemét dörzsölgette, és mire kitisztult kép, a szőke fiú, bugyorral a kezében, már ott állt előtte. Majd’ össze is ütköztek, de aztán mindketten megálltak, alig két lépésre egymástól.

Agnes tisztában volt vele, hogy nem húzhatja tovább az időt. Ha a fiú faképnél hagyja, ki tudja, meddig kell várnia, hogy újra felbukkanjon valaki, akivel üzenhet. Belenyúlt hát a zsebébe, mint aki meg akar győződni róla, hogy az elmúlt percekben nem veszett el, amit hozott, majd még közelebb lépett a fiúhoz. Már eltűnt az összes kis repkedő fényfolt a szeme elől, így tisztán láthatta a másik várakozón tágra nyílt, égszínkék szemét.

– Itt laksz benn? – intett a lány a fejével a ház felé.

– Igen, azaz nem – lepődött meg a fiú a váratlan kérdésen. – Itt csak dolgozom, de valójában… – folytatta, de hirtelen elhallgatott. Úgy érezte, a lányt nem érdekli, hol lakik, és ahogy sejtette, nem is figyelt rá, mit mond. Sokkal inkább az érdekelte, amiért jött.

– Akkor ismered Johannes Gensfleisch urat?

A fiú nem válaszolt azonnal, de aztán bólintott.

– Miért kérdezed?

– Beszélni akarok vele! – vágta rá Agnes köntörfalazás nélkül.

– A gazdám soha nem fogad vendégeket.

– Én sem akarok a vendége lenni. Csak beszélnem kell vele – a kislány érezte, hogy elbizonytalanodik. Még a hangja is megremegett. Az édesanyja a lelkére kötötte, hogy legyen határozott, és ne tágítson, de nem volt nagy gyakorlata ebben.

– Elárulod, hogy miről? – kérdezte a fiú, miközben hátrébb lépett, és alaposan szemügyre vette az előtte álló, nála jó két fejjel alacsonyabb jövevényt.

Agnes hasonlóképpen végigmustrálta a fiút, de az ő tekintete megállt a kezében lévő hálón, amiből illatos kenyér, a sótól kissé fényesen csillogó, zsíros szalonna és egy csokorra való fanyar szagú növény lógott ki, nagy fehér gumóval a végén. Az imént már elfeledett éhsége azon nyomban visszatért, de ezúttal nem csak a hasa kordult meg, hanem szinte meg is tántorodott.

– Kérsz? – mérte fel a helyzetet a fiú, de Agnes megrázta a fejét. Most sokkal fontosabb dolga volt, mint enni, még ha úgy is érezte, hogy mindent felfalna, amit lát, még a zöld leveleket is.

– Azt nem árulhatom el! – felelte az előző kérdésre, majd a köténye zsebébe nyúlt, és elővette a tükröt. – Kérlek, hogy ezt add oda Gensfleisch úrnak, és mondd meg neki, hogy szeretnék beszélni vele.

– Ezt a tükröt ő készítette. Miért gondolod, hogy ha megmutatom neki, akkor szóba áll veled?

– Hát, valójában ezt is küldöm mellé – nyúlt ismét a zsebe mélyére Agnes, és egy köteg vászonba bugyolált, sárga papírost is előhúzott, és határozottan a fiú felé nyújtotta. – Ez biztosan meggyőzi.

– Mi ez? – vette a kezébe amaz a csomagot, és mindkét kezét szabaddá téve szétbontotta. Alaposan megnézte, majd bólintott. – Már látom.

– Ezek szerint tudsz olvasni – jegyezte meg Agnes.

– Hát persze! – csodálkozott a fiú. Számára ez természetes volt, de azonnal el is szégyellte magát. Nem akart önteltnek tűnni, főleg nem lenézőn felelni, így hozzátette: – Idősebb is vagyok nálad, ráadásul fiú és… – de Agnes beléfojtotta a szót.

– Én is tudok. És mint láthatod, írni is.

– Ez a te műved?

– Hát persze! – vágta rá Agnes emelt fővel és büszkén, talán túlságosan is büszkén, éppen úgy, ahogy az imént a fiú.

– Szép munka – állapította meg elismerőn a fiú.

– Akkor mire vársz? Add oda Gensfleisch úrnak.

– Rendben – indult el a másik, hirtelen hátat fordítva a lánynak, de két lépés után megtorpant. – Azt sem tudom, mi a neved!

– Agnes Rosen – nyújtotta a kezét a lány.

– Hans Haller – mutatkozott be a fiú is. – Ágnesz.

– Ányesz – javította ki a lány Hanst. – Anyám így ejtette. Ahogy a franciák.

Hans ismét meglepődött az ágrólszakadt lány szavai hallatán. Ír, olvas, talán több nyelven is beszél.

– Rendben van, Agnes, akkor így mondom én is. Most pedig – emelte meg a papírköteget és a tükröt – megteszem, amire kértél, de nem ígérek semmit.

– Itt várlak – bólintott a lány, és ezzel le is ült a kerítés árnyékos tövébe.

Hans már ismét elindult volna, amikor eszébe jutott valami.

– Lehet, hogy egy kicsit várakoznod kell – jegyezte meg, majd letört egy darabot a kenyérből, és odanyújtotta a lánynak, aki egy pillanatig ugyan tétovázott, de aztán érte nyúlt, és mohón beleharapott, majd teli szájjal még mormolt egy köszönömöt, de a másik arra már nem felelt, csak eltűnt a kapu mögött.

Agnes nem tudta, mennyi idő telhetett el, de a nap már a másik oldaláról világította meg a házat, a dombok felől, amikor megnyikordult a kapu, és kilépett rajta a szőke fiú.

– Sajnálom – adta vissza a lánynak a dolgait.

– Mit jelentsen ez?

– Hogyhogy mit? – ingatta a fejét a fiú. – Én mondtam, hogy ne számíts semmire. Mégis, mit vártál?

– Hogy behív a műhelyébe. Hogy dolgozhatok neki – felelte Agnes őszintén, de csalódottan, és az addig olyan határozott kislány szeme könnybe lábadt.

Hans közelebb lépett, majd le is ült a lány mellé.

– Oda senki nem mehet be – súgta.

– Te sem? – kérdezte Agnes, de a fiú csak kisvártatva felelt.

– Senki, érted?

– Te sem? – ismételte meg a kérdést a lány.

– Gyere vissza holnap. Kitalálok valamit – vetette oda Hans, és már fel is ugrott, és ismét eltűnt a kapu mögött.

Lassan telt az idő, Agnes pedig képtelen volt egyhelyben várakozni. Egész álló nap a városban kószált, amit mintha csak most fedezett volna fel. Eddig fel sem tűnt neki, hogy vannak részei, ahol még sosem járt, hogy valójában azt sem tudja, hol élt ezidáig. De soha nem is gondolkodott ezen.

Agnes és az édesanyja a város szélén laktak, igen szűkös körülmények között. De ez nem volt mindig így. Édesapja halálával és az ő születésével változott meg az életük.

Noha a korábbit nem ismerte, de abban biztos volt, hogy a szülei nem zárkóztak el a világ elől. Ahogy ők tették, anya és lánya. Agnes sokáig el sem tudta képzelni, hogy akár egy percre szem elől veszítse az édesanyját. Egy ízben a kora reggeli piacot járták, amikor egy félreeső szegletben Agnes észrevett egy aprócska fiút. Amíg az anyja a kofával alkudozott néhány rőf lenről, addig a kislány le nem vette a szemét a nála fiatalabb gyerekről. Nyújtogatta a nyakát, kereste a kicsi anyját, az aggodalma pedig nőttön-nőtt. Aztán az édesanyja megragadta a kezét, és továbbmentek, de miután körbejártak a piacon, Agnes újra észrevette a kisfiút, aki még mindig egy kövön ült, maszatosan, piszkos ruhában, mezítláb, egy almát majszolva. Várj csak, szólt az anyja, és odalépett egy madarakkal díszített mázas tálakat, gyertyákat és szappant árusító asszonyhoz. Agnes hol az anyját és a szappanfőzőt, hol a kisfiút nézte, aki éppen végzett az almájával, el is dobta a félig rágott csumáját, és elindult a folyó felé. Agnes pedig utána. Még sosem lépett el az édesanyja mellől, ha nem is fogta a kezét, de gyakorta kapaszkodott a szoknyájába, kendőjébe, még az is előfordult, hogy az édesanyja hosszú, varkocsba kötött haját szorongatta. De ezúttal nem kapaszkodott, hanem szaladt a fiúcska után, hátra sem pillantott, nem is gondolkodott. Hát ez a kismaszat hogy került hozzád? – kérdezte az édesanyja néhány perccel később, amikor Agnes megállt mellette, oldalán a fiúcskával, a parányi, ragacsos kezet szorongatva. Haza kell vinnünk, mondta a kislány, nagy szemekkel nézve az édesanyját. Miért vinnénk haza? – kérdezte az asszony. Hogy legyél az anyukája!, vágta rá Agnes. Biztosan van neki, vagy apukája, valakije… mondta az asszony, körbenézve, de Agnes hajthatatlan maradt. Nincs! Akkor itt lenne mellette. De te is látod, hogy nincs itt. Akkor nincs neki. Haza kell vinnünk! Agnes ekkor már sírt, az édesanyja pedig tanácstalanul forgatta a fejét, hátha megtalálja, kihez tartozhat a fiú, amikor felbukkant egy férfi. Miért kódorogsz el folyton, Andreas? – ragadta meg a mogorva férfi a kicsit, és már ott sem voltak, Agnes édesanyja pedig rádöbbent, hogy a lánya el sem tudja képzelni, hogy létezik olyan világ, ahol egy gyermek mellett nincs ott az anyja. Mintha csak együvé tartoznának.

És Agnes világa, ahol nem félemberként volt jelen, ahol megkapaszkodhatott, ha támaszra volt szüksége, ahol bebújhatott az árnyékba, ha perzselt a nap, és ahol magasba emelték, ha felhők takarták az eget, megszűnt.

És nem volt, aki hazavigye.

A kislány leült a főtéren a templom lépcsőjére, és a galambokat nézte, amik komótosan sétálgattak valami élelmet keresve. Ahogy ő is hasonlóképpen járkált fel s alá néhány perce a pék üzlete előtt, de ő szerencsésebbnek bizonyult a madaraknál. Őt megszánták, és kapott egy óriás lepényt, és bár rettenetes éhség gyötörte, még mindig volt belőle egy arasznyi. Le is tört egy darabkát, és a galambok közé hajította, majd végignézte, ahogy a madarak rárontanak a falatra, és egymást lökdösve tépik apró morzsákra.

Időközben arra jött valaki, rémülten felreppentek, de a következő pillanatban már a maradékot csipegették, morzsáról morzsára, amikor pedig elfogyott, mintha mi sem történt volna, komótosan sétálgattak tovább, ügyet sem vetve jótevőjükre.

Agnes nekivetette a hátát a templom hideg falának, és elégedetten nézett körül. Alig egy órával ezelőtt, amikor még az éhség gyötörte, kevésbé látta szépnek a várost, és nem volt túl rózsás a hangulata. Pedig nem volt sírós, ahogy ijedős sem, igaz, korábban oka sem volt, hogy keseregjen. Az édesanyja mellett megvolt mindene, amire szüksége lehetett. De amióta elköszönt az asszonytól, rémülten és magányosan bolyongott. Akkor is, ha tudta, hogy ennek így kell lennie, és eszébe nem jutott kétségbe vonni mindazt, amit az anyja mondott neki. Biztosra vette, hogy a Mester mellett van a helye akkor is, ha még sosem látta, akkor is, ha az édesanyja sem tudott róla egyebet, mint amit az emberek beszéltek, és aminek a híre még hozzá is elért. De nem is annyira róla, mint inkább arról, amin dolgozott.

Agnesnek az anyján kívül nem volt senkije. Magányosan éltek, akárcsak a szerzetesek, akikre a kislány mindig furcsa szemmel nézett, és akikről sokat ugyan nem tudott, de azt igen, hogy az apja is hasonlóképpen kezdte az életét, és bár ennek köszönhet sok mindent, ez hozott rájuk oly sok bajt is.

Az anyja csupán egyetlen emberrel találkozott olykor-olykor. Egy öreg szerzetessel, az apáttal, akinek már nehezére esett a mozgás, egyre keservesebben kaptatott fel hozzájuk a domboldalon. Olyannyira, hogy egy ideje már ritkábban jött, nagyobb csomaggal, amin aztán az édesanyja hetekig dolgozott, és az utóbbi években már Agnes is a segítségére volt. Így több munkát vállalhatott, ami valamivel több fizetséget jelentett.

Ő volt az egyetlen, akit ismert, bár a kislány vele sem beszélgetett még sosem.

Agnes rémülten a toronyórára pillantott, felugrott, keresztülvágtatott a riadt madarak között, és futni kezdett, át a városon. Éppen ezen a napon, ez idő tájt szokott érkezni. Tudta, ha igyekszik, még elérheti. Ha eljön egyáltalán.

Kifulladva ért haza. Felkaptatott a lépcsőn, és berontott apró szobájukba.

Áporodott levegő fogadta. Az édesanyja utálta az állott szagot, de nyár volt és nagy meleg, hamar megült a levegő. Odasietett hát az ablakhoz, és kitárta a széles faspalettát, majd körbekémlelt a hirtelen kivilágosodott szobában. Talán titkon áhította a csodát, de amikor szembesült vele, hogy valóban egyedül van, leroskadt egy székre, maga mellé téve a tükröt és a papírosköteget. Onnan nézte az ablaknál álló állványokat. A magasabbat, az édesanyjáét és a másikat, ami előtt egy dobogó állt, hogy ő is felérhesse.

Ekkor vette csak észre, hogy néhány dolog nem úgy van, ahogy hagyta. Egy pillanatra, egy röpke pillanatra átfutott fején a gondolat, hogy talán mégis csoda történt. De az édesanyja nem volt sehol. Csak kinyitott szekrényt, felforgatott edényeket, földön heverő könyveket látott. Mi történhetett? Agnes ijedten járt körbe, de semmit nem talált, amiből kiderülhetett volna, ki járt a kis lakásban. De leginkább az, hogy miért.

A nap ismét odébb vándorolt, és bár a meleg nem enyhült, tudta, ha dolgozni szeretne, ahhoz már gyertyát kell gyújtania. Összeszedte magát, letörölte a könnyeit, és már éppen odalépett az édesanyja munkaasztalához, amikor kopogtak.

Agnes összerezzent.

Letette a gyertyát, megrángatta a ruháját, az öklével újra letörölte a már felszáradt könnyeit, miközben az ajtóhoz sietett.

Az apát állt odakinn, kezében az ismerős, vászonba tekert csomaggal, és anélkül, hogy beljebb lépett volna, hunyorogva benézett a kislány fölött, végigpásztázva az apró helyiséget. Kétségtelen, hogy nem volt még rá példa, hogy ne az asszony fogadja, amióta Agnes az eszét tudta.

– Anyám nincs itthon – mondta a kislány, mikor a férfi végre ránézett.

– Tudom – felelte a csuhás, majd elindult befelé. – Megtetted, amire kért? – állt meg az édesanyja állványa előtt.

– Igen – bólintott Agnes meglepetten.

Csend telepedett a szobára. Az öreg szerzetes letette a csomagot, mint minden alkalommal, majd széttárt karokkal a kislány felé fordult, aki azonnal észbe kapott, és a székhez sietett. Felkapta a tükör mellől a másik csomagot, amit egész nap magánál tartott, és az idős férfi kezébe nyomta.

– Ezt mutattad Gensfleisch úrnak?

– Igen. De nem én, hanem egy fiú…

– Hans?

– Honnan tudja? – nézett a kislány csodálkozva a férfira.

– A rendünk tagja, ráadásul, tudomásom szerint más gyermek nem dolgozik Gensfleisch úr műhelyében – magyarázott az apát, Agnes pedig megilletődve hallgatta. Az idős ember az édesanyjával alig-alig váltott egy-egy mondatot. Éppen csak kicserélték a csomagokat, és már itt sem volt. Most pedig még az asztalhoz is leült. – Hans meg fogja találni a módját, hogy megismerhesd Gensfleisch urat. Csak légy türelemmel, és fogadd el, ha azonnal nem az történik, amit szeretnél – mondta azzal a visszafogottsággal, egyúttal fennköltséggel, ahogy mindig szólt.

Agnes nem tudta elképzelni, mire utalhat az apát, mégis bólintott.

Még sosem nézte meg alaposabban. Most látta csak, milyen öreg, mennyi barázda szabdalja az arcát, hogy a haj, ami a fejfedője alól kilátszik, olyan fehér, mint a hó, és hogy a tekintete milyen barátságos a komor ruha és az ösztövér, ám hajlott tartása ellenére.

– Ismertem az apádat, Henrik Rosent – szólalt meg újfent, de ezúttal más hangon. Mint aki éppen egy hosszabb történetbe kezd, széke háttámlájának dőlve, amolyan mesélő hangon, miközben a tekintete Agnesről először a csomagra, majd a nyitott ablakon át a város fölé révedt. – Végignéztem, ahogy felnő a monostorban, ami nekem már az egész életemet jelenti – bólintott, majd elmosolyodott. – Ő azonban másra volt hivatott, ezzel mindenki tisztában volt. Nála tisztább lelkű embert keveset ismertem az életem során.

A férfi elhallgatott, de csak egy rövid időre. Éppen csak a gondolatait, az emlékeit rendezte, és ez kiült az arcára, elsimuló ráncai közé, hirtelen fénnyel telt tekintetére.

– Mind azt gondoltuk, hamarosan papot szentelünk, de még mielőtt ez megtörtént volna, az apád…

– Mi van az apámmal? – Agnes hallani akarta a folytatást.

– Az apád másként döntött – az öregember lehajtotta a fejét. Nehezére esett kimondani a szavakat. De Agnes nem sejthette, hogy a férfi az igazságérzetével küszködik. Ismerte a történetet, amennyit elmondtak neki belőle. Tudta, hogy az apja a rendben nőtt fel, mert a szülei taníttatni akarták. Azt szerették volna, váljék belőle pap. Hét nővérét temették el, égi jelnek gondolták, hogy egyetlen fiuk elérte a korai gyermekkort, ezért Istennek ajánlották őt a szülők.

– Az ifjú novícius szembement a szülei, a nevelői és Isten akaratával, és távoznia kellett a rendből – folytatta –, később pedig nőül vette az édesanyádat.

Nem volt sem a hangjában, sem a szavaiban szemrehányás. Békés arcvonásai sem mutattak mást, mint a belülről fakadó nyugalmat.

– Vannak, akik anyámat hibáztatják az apám haláláért – suttogta Agnes, aki az édesanyján kívül még soha senkivel nem beszélt erről.

– Ha arra vagy kíváncsi, hogy én magam is ezek közé tartozom-e, hát meg kell nyugtassalak. Nem – mondta ki határozottan az apát. – Egyedül Isten ítélkezhet – tette hozzá éppen akkor, amikor Agnes azt hitte, kedveli az öregembert. De a véleménye egy szempillantás alatt megváltozott.

– Akkor maga is éppen úgy gondolkozik, mint olyan sokan! – csattant fel a kislány. – Így bosszulta meg Isten, hogy az apám hátat fordított neki, ugye?!

– Ezek Enneline, az édesanyád szavai – ingatta a fejét a szerzetes, miközben hagyta, hogy Agnes kimondja, amit akar.

– És az enyémek is.

– Helyes – bólintott a férfi. – A te korodban az anyád szava még szent. De figyelj mindig a saját tapasztalataidra, és hagyd, hogy azok átírják a korábban kőbe vésettnek vélt ítéleteidet.

– Nincs mit átírni ezen. Ha van Isten, akkor miért kellett az apámnak meghalnia?

– Baleset volt – jegyezte meg a szerzetes.

– Belehalt. Az anyám szeme láttára égett porrá, vele égett minden, amiért addig élt és dolgozott – Agnes ekkor már sírt. Emlékezett, amikor az anyja egy alkalommal mindezt elmesélte neki. Egy nehéz napon, amikor minden olyan kilátástalannak tűnt, amikor azt hitte, mindennek vége. Szinte őrjöngött, tébolyultan, szétbomlott hajjal kiabált az esőben, miközben egy szál batyuval, benne mindenükkel, kaptattak új, az addiginál is kisebb otthonuk felé. Agnes emlékezett, hogy akkor az anyja kaphatott volna segítséget az egyháztól, cserébe a tudásáért, de azt mondta, a lelkét nem adja el, ha éhezni fog, akkor sem. – Belehalt az apám, éppen azon a napon, amikor születtem. Engem védett, a csecsemőt – tette még hozzá a kislány, ezt már valamivel nyugodtabban.

Az idős férfi arca megrándult, és már éppen szóra nyitotta a száját, de meggondolta magát, és hallgatott. Nem szólhatott. Hányszor, de hányszor kérte Enneline-t, hogy mondjon el mindent a lányának. De ő nem tette. Pedig a boldogság ára az igazság. Igazság nélkül nincs teljesség, teljesség nélkül nincs szabadság, szabadság nélkül nincs békesség. Sem szívben, sem lélekben, és akkor oda a boldogság.

Az öregember megborzongott. Nem tudta, mitévő legyen. Beszéljen, vagy hallgasson?

– És most anyámon a sor. Miattam ment el. Itthon még csak meg sem halhatott.

– Lassan egy évszázada már, hogy Európán végigsöpört a pestis – szólalt meg rövid gondolkodás után az apát. – Pusztított a mirigyhalál. Szinte elnéptelenedett a város, nem volt család, akit ne érintett volna a halálos kór. Hosszú ideig tartott, de még annál is tovább, mire újra magukhoz tértek, akik nem pusztultak bele. A rend tagjai azért élték túl a járványt, mert a zárt falak megvédték őket a fertőzéstől. Így amikor a járvány véget ért, készen álltak, hogy segítséget nyújtsanak.

A szerzetes látta, hogy a kislány nem érti, miért mesél most erről. Agnest érett gondolkodású kislánynak tartotta, de az anyja mellől még sosem mozdult el, a világról alkotott képe eggyé vált vele, és nem is sejti, de nem is érdekli, mi minden volt az ő életükön kívül.

– Ahhoz, hogy édesanyád megvédjen téged, el kellett mennie. Hogy nélküled, tőled elzárva fejezze be az életét. Nem volt ideje semmire, nem érintkezhetett senkivel.

Agnes felidézte az elválás pillanatát. Az érintés nélküli búcsúzást, amikor csak a hangjuk, a tekintetük fonódhatott egybe, a szavaik keresztezhették egymást.

– Eljött a monostorhoz, miután megvásárolta neked a tükröt. – Hát erről is tud? – lepődött meg a kislány. – A kerítés két oldalán álltunk, és elmondta a kívánságát. Elmondta, hogy mire kért téged. Beszélt nekem a mainzi idegenről.

– Maga is hallott róla, atyám?

– Hogyne! – felelte az idős férfi. – Hát persze, hogy hallottam róla. Hogyne hallottam volna – tette még hozzá, majd hunyorogva a távolba révedt. – De édesanyád nem időzött soká, véges volt az ideje. Ám miután elváltunk, eszembe jutott valami.

Ezzel az idős férfi benyúlt a ruhájába, és remegő kézzel egy összetekert, zsineggel átkötözött, régi papírt húzott elő. Egy ideig forgatta, mintha ő is régen látta volna, de aztán a kislány felé nyújtotta.

– Ezidáig én őriztem. Vedd csak el – biztatta a lányt, aki még mindig nem nyújtotta ki érte a kezét. Sőt, ökölbe szorította.

– Mi ez?

– Az apád műve. A legjobb szkriptor volt, akit valaha ismertem. Az édesanyád is kiváló könyvmásoló lett, de az apád pontossága és gyorsasága felülmúlhatatlan volt – mondta őszinte elismeréssel a hangjában. – De nem csak ettől váltak a munkái egyedivé – tette még hozzá.

A szerzetes elhallgatott. Azt akarta, hogy Agnes végre vegye el a papírost, de aztán nem várt tovább. A kezébe adta.

Agnes még hezitált, ujjait végighúzta a vastag, érdes felületű papíron. Öklével letörölte a könnyeit, mintha csak attól tartana, hogy beszennyezi vele az írást. Még a lélegzetét is visszafojtotta, ahogy megérintette a lapot.

Látott már néhányat az apja munkái közül, igaz, csak egyetlenegyszer, amikor az édesanyjával meglátogatták az apátot a monostorban. Emlékezett a napra, noha évekkel korábban történt. Rideg, téli este volt, a csillagokat felhő takarta, csupán néhány halovány gyertya kísérte útjukat. Agnes átfagyott, mire odaértek a monostor súlyos kapujához, ami ekkor még hívogatón magasodott előtte. Azt gondolta, bent meghittség és melegség fogadja, de hideg folyosó várt rá. A kolostor könyvtára felé zord, sötét falak között vezetett az út, ám belépve a könyvek közé, egyszeriben minden megváltozott. Agnes szíve hirtelen átmelegedett.

Az édesanyja sokat mesélt a szkriptóriumról, ahol az apja dolgozott egykor, teológiai tanulmányai mellett. Annak mintájára rendezte be otthon is a másolóműhelyét, miután elhagyta a rendet.

A kislány ott, a kolostor műhelye melletti könyvtárban látta először az apja munkáit. Otthon erre már nem volt alkalma, mert a tűzvészben minden odalett. Hosszú évek munkája. De ott, a homályos helyiségben, faliszekrények sora között, a por, a festék, a bőr, a ragasztó és a papír szagában, vaskos, bőrkötéses kódexeket, díszes könyveket, zsoltáros füzeteket foghatott a kezébe, amiket az apja másolt, illuminátor díszített, és a könyvkötő végül gyönyörű köntösbe öltöztetett.

Agnes csodálattal forgatta a kezében a köteteket, és arra is lehetősége nyílt, hogy megnézze, hol töltötte az apja idejének nagy részét, mielőtt feladta egykori életét.

– Ez volt az apád másolóállványa – ragadta meg Enneline a lánya kezét. Agnes ugyan ekkor még hétesztendős sem volt, de már ismerte az összes betűt, és szebb iniciálékat festett, mint sok képzett miniátor.{3} Egy dobogón, lábujjhegyre állva érte el a ferde asztallapot. Ismerős volt számára minden, amit ott talált. A fanyelű kaparókés, a kopott horzsakő, az asztalba ékelt, színes tintákat tároló ökörszarvak és még a krétapor is, amivel nem sokkal korábban hintették be a pergament, előkészítve így az írásra. Agnes akkor lehunyta a szemét, és szinte hallotta, ahogy a lúdtoll karcolja a papírt, húzza a tintát, de amikor felpillantott, a lap üresen meredt rá. Ekkor nézett ki először a monostor ablakán, ami nemcsak több órányi fényt biztosított a munkához a szkriptoroknak a nap folyamán, hanem megnyugtató látványt is, amin a fáradt szem megpihenhet.

Agnes, ölében az öreg szerzetestől kapott pergamennel, most is lehunyta a szemét. Ismét végigsimított a felületén, mintha csak az ujjbegyével akarná látni a sorokat. Érezni akarta, amit akkor a könyvtárban érzett, fel akarta idézni a történeteket, amiket az édesanyja mesélt, amelyektől az apja úgy élt előtte, mintha valóban ismerte volna. Aztán kinyitotta a szemét, és nézte az előtte sorjázó betűket.

Eleinte csak a formájukat, ahogy egyenletesen követték egymást, az oldalukon gyönyörűen összesimulva. Agnes hunyorgott, ahogy az édesanyja mutatta, így nem látta az egyes betűket, csak a vonalat, a sort, amit alkottak. És az tökéletes volt, ahogy nemcsak az apja, hanem az édesanyja is képes volt felrajzolni. És ahogy összeszűkült szemmel nézte az írást, néhány betű mintha kivált volna közülük, mintha csak életre keltek volna.

Agnes pislogott egyet, majd zavartan az idős emberre emelte a pillantását, aki mosolyogva nézte őt. Még sosem látta mosolyogni, de ezúttal ellágyult tekintettel figyelte a lányt.

– Csak értő szemek látják, hogy ami ezen a merített lapon olvasható, az nem egyetlen ember munkája.

– Anyám maga díszít, fest – magyarázott Agnes –, ahogy az apám is.

– És az írásuk rendkívül hasonlatos – bólintott a férfi, majd lassan felállt, és elindult az ajtó felé. Agnes is felugrott, és amikor utolérte a szerzetest, felé nyújtotta a papírost. – Ezt mégsem egyedül írta.

– Hanem anyámmal?

Az aggastyán megrázta a fejét.

– Nem.

A férfi feltartotta a kezét, és a felé nyújtott papírt visszatolta.

– Ez a tiéd. Neked írta.

– De hiszen soha nem találkoztunk – nézett Agnes kétkedve az idős emberre.

– Nem kell mindent szó szerint értened. Csak olvasd el, nem kell mást tenned, csak hagynod, hogy ami benne foglaltatik, az megtaláljon. Az írás mindig elvezet valahová.

Agnes lepillantott a lapra, amit még mindig a kezében szorongatott. Eddig csak a sorokra, az összképre vetett egy pillantást, de ezúttal elolvasta az első sort.

– Ora et labora – kezdte. – De hiszen ez a rend jelmondata – nézett fel értetlenül. – Bárkinek szólhat.

– Imádkozzál és dolgozzál – ismételte meg a szerzetes az írás első sorát, miközben mélyen a lány szemébe nézett. – Nincs mindig szem előtt, amit látnod kell, ezt ne feledd – tette még hozzá, majd kilépett az ajtón, és anélkül, hogy visszanézett volna, becsukta maga mögött.

{1} tanítvány, növendék

{2} Dicsértessék a Jézus Krisztus!Mindörökké, ámen.

{3} Miniátor, illuminátor: a középkori kéziratokat, kódexeket díszítő, színes kezdőbetűket, miniatűr képeket készítő művész.