MAGYAR ELEK

PESTI HISTÓRIÁK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

TARTALOM

ELŐSZÓ.

A piaristák öreg házában.

A Pilvax és a Libasinsky-ház.

Szálloda »Az Arany Sashoz«.

Az »Univerzita«.

Uraságod, úgy látszik, idegen?

Búcsú a Gellért-hegyen.

Pünkösd hétfőjén a Svábhegyen.

Tavaszi kocsikorzó.

Májusi bor.

Fejezetek a vurstli multjából.

A sugár-úti vurstli.

Az állatkert.

A nagy árvíz.

Nepomuki szent János.

Felhőszakadás Budán.

A pesti piac.

Szent Margit szigetén.

Ősbudavárában.

Evezős élet a Dunán.

Egy játékos, aki az életével fizet.

A botanikuskert.

Budavárának honvédjei.

A krisztinai búcsú.

István-napok.

A normafa.

Tűzveszedelem a Tabánban.

»Dána vósz!«

Magyarok a Szikszayban.

Piros kabátban a falka után.

Az »Angol királyné«.

Vendéglő »Buda városához«.

A »Piszkos«.

A régi »Bátori«.

Gerstli bácsi.

Szüret Budán.

Karnevál.

Krakéler-világ.

ELŐSZÓ.

Valahogy meg ne tévedjen az olvasó: ezek a históriák csakugyan históriák, a szónak latin értelmében, köze van hozzájuk a történelemnek, nem afféle léha pletykák, miket tán szívesen sejtenek némelyek e könyv címe után.

Az a Pest, amelyről szó van bennük, nem a mai, többnyire a harminc-negyven év előtti, gyakran sokkal régebbi, de mindig egy kedves, finom hangulatú, minden széppel és jóval kecsegtető, kezdődő-nagyváros. Biztos tip arra, hogy világváros legyen, ha tréning közben le nem sántul és be nem kell fejeznie pályafutását.

Még kevés benne a mindenre kész gyülevész aranyásó, akik úgy a 85-ös kiállítás táján kezdtek rohammal idetódulni, hogy Klondykét csináljanak belőle annak reális aranyfedezete nélkül.

Még nem egészen magyar a hangja, de lelkes, honfiúi érzés tölti el a kebelét, mindenesetre igazabban a szíve az országnak, mint volt például a vörös hónapok idején.

Az egyetem a Márciusi ifjúság legitim utódaié, a Gránátos-utcában Pest vármegye őrzi a kuruc hagyományokat, az öreg városháza erkélyes óratornya alatt a »Három Károlyok« becsülettel sáfárkodnak. Még megvan a drága, kedves Belváros, a keskeny Hatvani-utcában áll a Grassalkovich-palota, az Erzsébet-híd még nem sülyeszti gödörbe az Árpád-kori ősi főplébánia-templomot. Kevés a híd, de sok az érzelmi lánc, mely összefűzi Pestet Budával. Mintha öntudatlan élne az emlék, hogy a túlsó part is Pest volt valaha: Pesti hegy a Gellért, Kis-Pest a Tabán és Pesti-Ujhegy (Novus mons Pestiensis) a mai budai Vár. A pesti polgár sűrűn barátkozott budai kollégájával, nyáron kinnjárva a zugligeti erdőben, a sashegyi szőlőkben, télen behúzódva a felejthetetlen és hasonlíthatatlan kiskocsmákba, melyek ajtaján »heurigert« jelzett a borókabokréta.

Történelemben és lélekben is egy volt Pest és Buda, s e históriás feljegyzések írója, ki az Újvilág-utcában született, a Megyeháza, az »Univerzita« és az Arany Sas szomszédságában, a piaristák öreg palotájába járt iskolába, kisgyerekkorától fogva sokat bolyongott Budán, most pedig már jóideje ott is lakik a Rácvárostól egy kőhajításra, az egykori Nyárshegy tövében, joggal nevezi e históriákat röviden »pesti«-eknek, holott »budai« is akad köztük bőséggel.

Emlékezetes események, vén házak, elmult emberek, régi kocsmák, hagyományos szokások és ünnepek rajza vonul fel a következő hasábokon, miket egy becsületesebb mult rajongó szeretetével és egy becsületesebb jövő bízó reménységével írt tele

A Szerző.

A piaristák öreg házában.

Egy minisztráns diák emlékezései a 80-as évek elejéről.

Lassan ébredező szűk utcáin a régi Belvárosnak álmos, káromkodó házmesterek kotorják a havat, a szemetes legény hosszúnyelű csengőjével járja az alighogy felnyitott kapuk alját, a hívó szóra borzas cselédlányok bujnak elő, jókora láda a kezükben, fázósan topogva várják a messziről feltünedező rozoga bárkát, hogy beleürítsék illatosnak éppen nem mondható tartalmát. A Hatvani-utca sarkára most kanyarodik a milimári kocsija, sunyi, rosszképű asszonyszemély hajtja a félszemére vak gebét a rendes standra. Piszkos hordó a kocsi végén. Hazamenet moslékot gyűjt bele a tehenének az élelmes sváb asszonyság, a jószívű, naiv pesti kuncsaftoktól. Most jófajta dunavíz lötyög benne, kiválóan alkalmatos az ütött-kopott bádogkannákban rejtőző tejállomány megszaporítására.

Az öreg városháza égnek meredő négyszögletes tornyának folyosóján körüljár a tűzoltó - hajdani Turnerok ivadéka, - kutató szemmel figyeli a láthatárt, nem száll-e fel valahol a vörös kakas réme a gyanutlan város feje fölé.

Kis diák igyekszik meg-megcsúszó szapora lépéssel a Kígyó-utcán a Városház-tér irányába, a hóna alatt összeszíjazott könyvcsomó, legfelül Szepesi Imre énekes imakönyve. Piros az arca ezen a didergős, ködös téli hajnalon; rátapad a cipőjére a frissen hullott hó, a csillogó szemek azt a formás, kedves tornyocskát fürkészik, amely ott ül a tetőzetén Glöckelsberg labanc generális egykori palotájának, ekkoron már vagy százharminc esztendők óta a piaristák pesti rezidenciájának. Hogy nem kondul-e meg a kis toronyban a zsalugáteres ablak mögött a csengő-bongó harang? Mert hát mit ér akkor az egész korai felkelés, ha más harangozza el a sötét, sejtelmes toronypadláson a »primust«? Ha más szalad fel elsőnek a mosolygós vidám Horváth Pius főtisztelendő úr misekönyvéért, más vágja zsebre a jó finom malagaszőlőt, a cifra, színes papirosba takart szaloncukrot, amivel a népszerű öreg úr szokta honorálni a minisztráns fiú szolgálatát.

A toronyablak mögött semmi sem mozdul, az oszlopos barok-kapun is csöngetni kell, hogy előcsoszogjon a pápaszemes, dörmögő portás. A színes üvegeken, ott a kapu szárnyai fölött még csak a városháztéri gázlámpák fénye szűrődik keresztül, a lépcsőn se igen lehetne látni, ha nem égne az olajmécses pislákoló világa, a kanyarodó falán függő, csinált virágkoszorúval ékes feszület lábánál.

Az emeleti sarokban, a mennyezetén művészi reliefekkel díszített sekrestyében szikrázva pattog a kályha tüze, vidáman fogadja az érkezőt a tréfáskedvű Szabó, a kis kövér, gömböc sekrestyés, egy személyben a piarista atyák reverendáinak is nevéhez méltó szakértő alkotója. Szereti a diákokat, akik nobile officiumból járnak be ide ilyen hajnali órákban, de különösen szereti a kisebbeket, akik boldogan segítenek a misemondóruha, a karing, a stóla előkészítésében, fürgén hordják széjjel az oltárokhoz az apró boros- és vizeskancsókat és nem kell félni tőlük, hogy útközben megisszák a bort, amely szentségtörő cselekedetet állítólag nem átallott elkövetni egyszer valamikor egy ördögmegszállotta vénebb diák. Minden héten más osztály szolgáltatja a minisztráló sereget, elsősorban önkéntes jelentkezés alapján, amiben hiány soha nincsen. Tart pedig ez a kötelezettség az első osztálytól a hatodikig, úgy hogy csak a két legfelsőbb osztály mentes alóla.

Koránkelő emberek a kitűnő piarista atyák. Még messze vagyunk a hat órától, már szól a harang s döngve visszhangzik az ócska falépcső, amely a rendtagok lakásának magasabb traktusából, az eskü-téri szárnyból vezet ide, a kápolnához. Csizma csikorog, súlyos léptek közelednek az ajtó felé, hatalmas, robusztus alkotású férfiú lép be a sekrestyébe. Hetven esztendő nyomja a vállát, de meghajlás nélkül viseli Erdősi Imre, a branyiszkói pap. Túri süvegét az asztalra csapja, kemény, energikus mozdulattal kanyarítja zsinóros köpenye fölé a misemondóruhát, kezébe veszi a kelyhet s indul kifelé a főoltárnak. Oda se néz, hogy mellette van-e a minisztráns gyerek, határozott léptekkel törtet előre, akárcsak azon a véres februári napon, ott a branyiszkói hegyoldalon, amikor kereszttel kezében emberfölötti erővel, vakmerőséggel járt mindvégig elől s vitte dicső diadalra Guyon Rikárd 33. honvédzászlóalját. A kis diák szent áhítattal térdel mellette a főoltár előtt és a misztikus csendben megilletődve mormolja a Confiteort. Calasanzi Szent József apró védencei köréből szelíden mosolyog le az oltárképről, két térdeplő, szárnyas angyal szobra közül, a hős magyar piaristára.

Pillanatok mulva a többi oltár is benépesül. A Szűz Máriáé előtt Kalmár Endre, a nagyhatalmú provinciális hosszú haja csillámlik a vibráló gyertyafényben, amott a József-oltárnál Trautwein Nep. János, a szigorú igazgató és exhortátor, az Oltáregyesület előkelő dámáinak gyóntatóatyja mondja miséjét, félelmetesen kidülledt szemét egészen odahajtja a könyvhöz, amikor az evangéliumot olvassa. Schmidt Ágoston, a híres matheseos professzor aranykeretes pápaszeme is feltűnik a félhomályban s a tanítványai között kegyetlen fegyelmet tartó, de tanítás dolgában hatalmas eredményeket produkáló klasszika-filológus Maywald József csendes alázattal mutatja fel az Úr testét.

A belvárosi kis diák becéző gondoskodással viszi fel az egyszerű szerzetesi szobába Horváth Pius misekönyvét, boldogan majszolja a jutalmul kapott szaloncukrot. Jó napja van, ő minisztrál ma a diákmisén is, Bartos Józsefnek, a lángoló magyarlelkű história-tanárnak, aki olyan dallamos, bariton hangon énekli az »Ite missa est«-et, hogy gyönyörűség reá felelni a »Deo gratiast«. Ha a diákok választhatnák a direktort, hát bizonyos, hogy Bartos József már ezen a régesrégi téli vasárnapon is ott ülne az igazgatói székben.

A boltíves hosszú folyosón görnyedve cipeli hátán puttonyát a fűtő. Ajtóról-ajtóra jár, óriási hasábokat lök a kívülről fűlő kemencékbe. Elérkezik a Csaplár Benedek szobájához; szikár, magas homlokú, csontos arcú emberke lép ki belőle. Őszbecsavarodott haja a vállát veri, széles karimájú kalap a fején, földigérő gallérköpönyeg a vállán. Hogy nyílik az ajtaja, be lehet látni a lakásába, a sok-sok könyvre, kéziratra, amint ellepik a polcokat, szekrények tetejét, székeket, régi bőrkanapét, hogy leülni való helyet sem hagynak. Tudós Révai Miklósnak, a piarista rend büszkeségének életét írja Csaplár Benedek véget érni nem akaró munkában, sokszor a földön kuporogva. Fojtogatja a sok könyv, a tengernyi adathalmaz, a Dunasorra, a korzóra menekül most előlük szabad levegőt szívni. Ott találkozik a szomszédos görög templom papjával, fehér szakállas tömzsi kis Gógosz Gregóriosz arhimandritával, akinek amott van a szállása a galamb-utcai Görög-udvarban, amelyet jezsuiták építettek, majd a piaristák lakták és tartották fönn benne iskolájukon kívül Pest legrégibb színházát, a XVIII. század közepéig, amikor megszerezték a Glöckelsberg-palotát. Gógosz bácsi mélységes zsebében mindig tartogat a jó gyermekek számára egy-két narancsot, amely ott termett az Áthosz hegyén, egy görög kolostor kertjében. A két öreg úr kalapja, köpenye egészen egyforma, s amint széles gesztusokkal, hangos szóval vitáznak valamilyen tudományos kérdésen, a goromba dunai szél ellen kapkodva kell védeniök a féltett ruhadarabokat. Meg-megállanak mellettök a járókelők, mosolyogva nézik a kedvesen ágáló öreg urakat, csupa szív, csupa jóság mind a kettő, nem kell komolyan venni, amikor haragosan zsörtölődnek. Nem ártanak ők a légynek sem, s a sors szomorú szeszélye, hogy az egyik - Csaplár Benedek - mégis merényletnek lesz az áldozata. Egy ilyen dunaparti sétán ismeretlen, fanatikus csavargó kerül az útjába és minden egyéb ok nélkül leüti, csak azért, mert a gyűlölt úri és pláne papi osztály képviselőjét látja benne.

A városház-téri kapun befelé gördül a rendfőnöki batár. Nagy, kövér, lusta lovak előtte, kék-fehér zsinóros, magyar libériás kocsis a bakján. Vendéget hoznak: Lutter Nándor, egy csomó matematikai könyv írója, a tankerületi főigazgatói polcra emelkedett piarista, jön iskolalátogatásra. Annak idején ő volt az utódja a gimnázium igazgatásában a magyar irodalomtörténet páratlanul lelkes művelőjének, Horváth Cyrillnek, aki oly nyakas, rettenthetetlen szívóssággal védelmezte az iskola, a nevelés magyarságát Bach meg Thun mindent eltipró germanizálása ellen. Lutter a símább, a diplomatább, a szerencsésebb éppen jókor érkezik, hogy elkísérhesse utolsó útjára sokat szenvedett nagynevű elődjét.

Másik vendéget is lát a folyosón a minisztráns diák. A veszprémi házból fellátogat Lévay Imre, a szelíd, a finom, disztingvált abbé; a szép, harmónikus, nemes élet, a kalobiotika az ideálja, értekezéseket ír róla s igyekszik megvalósítani, amikor később a pesti gimnázium igazgatója, majd a rend főnöke lesz.

A sekrestye domborműves kerek sarokerkélyének ablakából kandikál le a diákgyerek, nyüzsög a vásáros nép a téren, a városháza kapujában lótnak-futnak a hivatalos emberek, az ügyes-bajos atyafiak, az ősi plébánia-templom csúcsíves szentélyének külső zárófalán jól látni tűzoltó szent Flórián szobrát, vasrács van előtte, a térdeplőjén egy öregasszony imádkozik, meg egy koldusformájú féllábú vitéz; a mellén ragyog a vitézségi érem: a bosnyák okkupáció nyomorékja.

*

Harminc esztendővel lett idősebb a kis diák, amikorra új, hatalmas épület készült el ki, a városház-téri piac, meg a régi városház helyén. Tornya is van, kereszt villog rajta és néz le az Erzsébet-hídhoz vezető Eskü-útra. Glöckelsberg generális palotája kápolnástul eltűnt, nemsokára utána megy az eskü-téri rész, a Kaszelik építette, szép klasszicizáló dunaparti front, a sötét, rozoga kötő-utcai szárny, az egykori Nemzeti Iskola, meg a gimnázium rideg udvari kaszárnyája is, a legújabb, de egyben legkevésbé hangulatos része az egész nagymultú házkomplexumnak. A piaristák, akik kétszáz esztendeje nevelnek Pesten generációt generáció után, új, modern miliőben, modern tudással, de a régi hazafisággal, a régi ambicióval dolgoznak tovább, hogy gyarapítsák káprázatos névsorát a magyar közélet, politika, művészet, tudomány és irodalom szerepvivőinek, akik az országos nevezetességű pesti piarista-kollégiumból kerültek ki az élet alkotó mezejére.

A Pilvax és a Libasinsky-ház.

Tizek Társasága, Márciusi Ifjak, »magyar nép nyelvét irodalmi értékre emelő« fiatal írói nemzedék, jurátusok, a Jelenkor és Ellenzéki kör emberei, szöghajú, fakóképű, viharzó Petőfi, szőke, kékszemű, ingadozó Jókai, hosszú, nyurga Pálffy Albert (Kaján Ábel), hebegő Sükei Károly, komor Vajda János, a férfiszépség ideálját megtestesítő, gyertyaszáltermetű, villogó nézésű Vasvári Pál, a gyújtó feltalálója Irinyi József, Degré Alajos, Gál Ernő, Pákh Albert, Lisznyay Kálmán, Bérczy Károly, Tompa Mihály, Kerényi Frigyes, Bulyovszky Gyula, komoly, megfontolt Klauzál Gábor, Vahot Imre az ügyes irodalmi üzletember, a Nemzeti Színházból Egressy Gábor, Füredi, Szentpétery - soha és sehol nem volt még kávéház, amelynek a vendégeiből olyan listát lehetne összeállítani, mint a Pilvax forradalmat csináló publikumából.

Mintha már akkor előrevetődött volna az árnyéka, hogy Pest a kávéházak városa lesz, ahol társadalmi, politikai és irodalmi élet a kávéház körül koncentrálódik, az elmaradott, egyébként kicsinyes dunaparti városban született meg a Pilvax s vele a kávéház történetének legcsodálatosabb, legimponálóbb fejezete. A Pilvax, benne a »Közvélemény« kerek márványasztala pattantja lángra a hamu alatt izzó szikrát, hozza világra Március tizenötödikét. Tizennegyedikén este, az Ellenzéki kör halogató tendenciájú népgyűlése után elkedvetlenedett s már tíz óra tájban hazafelé készülő fiatalságot a Pilvaxban keresi fel a pozsonyi ifjúság kiküldötte, odajön Koplansky keztyűcsináló is Bécsből érkezett fiával, meghozzák a hírt, hogy a császárvárosban kitört a forradalom, Metternich megbukott. Egyszerre sutba kerül a népgyűlés határozata, Petőfi megcsinálja az utolsó simításokat Nemzeti dal-án, Jókai végleges formába önti a Tizenkét pontot, másnap, borongós, esőre hajló szerdai reggelen, alig kilenc órakor a kávéház asztalának tetejéről fülébe dörgi, rikoltja Petőfi az ifjúságnak s az ott reggeliző vásárosoknak a Talpra magyar-t, szelíd hangján felolvassa Jókai, hogy »mit kíván a magyar nemzet?« A Pilvax megindította a lavinát, a magyar nemzet újjászületésének véres, de feltarthatatlan útjára az úri-utcai kávéház pörköltkávészagú, pipafüstös levegőjében adták meg a döntő erejű lökést.

*

Újra Városháztérré szürkült vissza a Szabadság-tere, Pilvax kávés Haynau jöttére riadtan vitte a pincébe a »Forradalmi Csarnok« ívalakú cégtábláját, mésszel leöntötte a zöld mezőben fehérre satirozott piros betűket, hogy áruló nyoma ne maradjon, a nevezetes ifjúsági tanya elcsöndesedett, világító izgalmas napjai vissza se tértek többé soha. A Pilvax név is nemsokára lekerült a frontról, valami Motz nevű ember lett a gazda a 30-as évek végén Privorszky alapította kávéházban, mire pedig az Úri-utca nevét a Koronaherceg-é váltotta föl, már a Budáról átszármazott Schőja Antal főzte és mérte a kávét a 7. számot viselő Libasinsky-ház földszintjén.

Az udvarig hátranyúló, eléggé tágas négyszögű terem alacsony, feketére füstölődött boltíves mennyezetét két márványozott oszlop tartotta, a keskeny utcai ablakoknál, az oszlopok között, meg köröskörül fecskefészkek gyanánt a falhoz ragasztott apróbb asztalok, az oszlopokon túl két ósdi billiárd, a sötétebb háttérben jobbra az udvarra néző ablak mellett, közel a szögletfalhoz nagy, kerek márványasztal, - a »Közvélemény« egykori asztala, 8-10 nádszék körülötte, fölötte (persze csak 67 óta) egyszerű rámában a »Talpra magyar« és a »Tizenkét pont« egy-egy példánya, a sarokban Petőfi dákója. Az udvari ajtó közelében meghúzódó kasszában élemedett asszonyság, az egész berendezés a régi maradt, csak éppen a társaság változott meg a hajdani Pilvaxban, amelynek még a nevét sem meri megemlíteni az ötvenes évek német »Pesti levél« írója. Az úri-utcai kávéháznak nevezi, hol a tanulóifjúság a »lázadás« ideje alatt »összes privilégiumaival« gyülekezni szokott. »Nagyfontosságú jelenetek színtere volt« - úgymond - »ez a helyiség s históriai jelentőségű események játszódtak le benne.«

Schőja idejében az volt a fő, hogy jó legyen a kávé, elsőrangú a fagylalt, eszményien finom a tubák, amivel - gondosan megkopogtatva az email-pikszist - a vendégeit traktálta. A kávét ott pörkölték az udvaron, az ismerősöknek a gazda maga főzte és keverte s tizenkét krajcár volt egy nagy csészével, vastag föllel, avagy dupla habbal, ahogyan tetszett. A fagylalt is házilag készült a legnagyobb szakértelemmel, az ára pediglen huszonkét krajcárra rúgott egy három óriási szeletből álló nagy porciónak. Uzsonnatájt dűlt is öblös ibrikjével a sok kis masamód, varróleány a Zsibárus- és Korona-utcák vidékéről; cselédek, kutyamosók és hivatalszolgák tolongtak a kassza körül - az ú. n. »utcán át« való forgalom megközelítően sem volt másutt akkora, mint a belvárosszerte híressé vált Schőjában.

Az utcai ablakoknál a Károly-kaszárnyából átlátogató helyi alkalmazásbeli tiszt urak gusztálták a Koronaherceg-utcán korzózó dámákat, a Kis Pipából a hagyományokat ápolgatva néha átnéztek Komócsyék, Zimay László, Reviczky Gyula. Szana Tamás is bekukkant, a forradalmi elemet néhány talentumos fiatal pap képviselte, a »Közvélemény« asztalánál azonban szolíd, higgadtan diskuráló öreg urak kevergették a kapucinerüket a főpostáról, vármegyeházáról, a plébániáról. Az egyetemi ifjúság feléje se nézett a hajdan való Pilvaxnak, éjjeli élet meg pláne nem dúlt az öreg boltívek alatt. Időnkint egy-egy ismeretlen, azaz hogy egyebütt jól ismert alak tűnt fel s nyitott be egy jobbkéz felől eső, billiárd-szobának címzett kis benyílóba. Nem törődtek vele. Schőja meggazdagodott, két házat szerzett, leányait előkelő urakhoz adta feleségül, nyugalomba vonult, meghalt, helyét Schovanetz néven Johann, az addigi főpincér foglalta el, már emléktáblát is tétetett Március 15-ike ötvenéves fordulóján a koronaherceg-utcai ajtó fölé, amikor egy megkopasztott áldozat leleplezte, hogy a titokzatos benyílóból tapéta-ajtón tovább vezet az út át a szomszédos Seiffert-féle házba - egy csinosan bútorozott kártyabarlangba. A botrány szele csapott át a »történelmi levegőn«, az öreg stamgasztok felháborodtak, talán szerencse is, hogy egy vállalkozó csoport lebontásra ítélte a házat, a Pilvaxot becsukták, a »Közvélemény« asztala, Petőfi dákója a Petőfi-házban találta meg méltó és végleges helyét.

*

A Pilvax és a Márciusi ifjak a históriában vágtak helyet a Libasinsky-háznak, ennek a minden architektonikus stílus nélkül való hosszú, mély épületnek ott az Úri- és Gránátos-, ma Koronaherceg- és Városház-utcák között. Három emelettel kezdődött az Úri-utca felől, szemben a konzervatív Gyüldé-vel, a Haris-bazárral, meg a Párisi-utca büszke nevét viselő »suszterbazár«-ral (egykor Brudern báró háza), szomszédságában az Ellenzéki Kör-nek és a Trattner-Károlyi-háznak, hogy két szűk sikátoron s ugyanannyi keskeny udvaron keresztül széles kapuval, de már csak két emelet magasan torkolljon ki a Gránátos-utcára, reátekintve a megyeháza oszlopos frontjára. A Komlókert, hol idők divatja szerint Volkssängerek, avagy cigánymuzsikusok lelkesítették az esti publikumot, az »Arany ökör«, később »Régi zenélő óra« egyemeletes sarokháza, az invalidusok palotájából lett gránátos-, másként Károly-kaszárnya, aztán a Sarkantyús- és Rostély-utca közén terpeszkedő földszintes mészárszék alkották környezetét az innenső oldalon.

A szerteágazó Libasinsky-familia volt a tulajdonosa. Ezt a nevezetes családot a lengyel eredetű Libasinsky Károly alapította meg Pesten. Legendák ködéből emelkedett ki e kétségtelenül szívós, energikus ember alakja. Kinn Lengyelországban püspök volt a nagybátyja, egyben gyámja s őt is papnak akarta nevelni. A rakoncátlan gyerek azonban nem vágyódott az egyházi fegyelem után, megszökött, Pestre került s itt jobb híján inasnak állt be egy akkoriban divatos, jómódú »mágnás«-szabóhoz. A szabónak lánya volt, úgy-e mi sem természetesebb a legendák világában, mint hogy fiú és leány megértik egymást, a lengyel szökevény beházasodik mestere családjába, hogy idővel átvegye apósa üzletét. Ambicióját nem sokáig elégítette ki, hogy a pesti arszlánok divatját dirigálja, szokatlan éleslátással telekspekulációba kezd, lovakkal kereskedik, arannyá válik, amihez hozzányúl, az övé a palota az épülő Lánchíd előtt a Diana-fürdő mellett, azt eladja Coburg-Koháry hercegnek, maga az úri-utcai nagy átjáróházában telepszik le, ott lakik a Pilvax-kávéház fölött, már tizennyolc lovat tart saját használatára, politikai tanácskozások vannak szalonjában, szaporodó familiája benépesíti csaknem az egész nagy épületet át a Gránátos-utcáig.

Az ő fia Libasinsky Vince cs. kir. inzsellérkapitány, jeles katonai építő, a krakói vár restaurátora. Finom érzékű, művészi hajlandóságú ember volt ez a mérnökkatona, képekből, antik ékszerekből, értékes régi hegedűkből egész múzeumra valót gyűjtött össze, kár, hogy a halála után mindez széjjelszóródott - egy része a családdal rokonságba jutott s Prohászkából Pesti-re magyarosodott belvárosi előljáró ismert gyűjteményének lett az alapja, mígnem néhány esztendő előtt az is kótyavetyére került. Libasinsky Vince lendülettel indult életét tragikus esemény zavarta meg: elkészítette a gellérthegyi citadella terveit, de elplagizálták tőle, más használta fel s mikor nem tudott igazához jutni, beleőrült, üldözési mániába esett. Tíz esztendeig nem mert kimozdulni a lakásából, folyton azt hangoztatta, hogy a vérét akarják venni, bezárkózva élt hegedűi, képei között.

A Pilvax márciusi napjainak elmultával még nem zárult le a Libasinsky-ház krónikája a szabadságmozgalmak körül. 1848 szeptember 28-án, amikor Lamberg gróf császári biztost a pesti hídfőnél agyonverte az izgatott tömeg, az özvegységre jutott öreg Libasinsky Károlyné családjának házitanítója, a szörnyű népítélet egyik főszereplője, Kolosy György, ott bujt el a Gránátos-utcára nyíló egyik üres lakásban. A konyha kéményüregében rejtőzött egy nap s egy éjjel a szangvinikus fiatalember, aztán - újra itt a romantikus elem - a menyasszonya, az üres lakás alatt levő kocsma tulajdonosának a leánya, női ruhát csempészett fel hozzá, abban menekült Kolosy György Erdély felé. Vitéz harcosa lett a szabadságnak, századosi rangra emelkedett Bem hadseregében, de végzetét el nem kerülhette. Világos után elfogták, majd 1850 január 23-án kivégezték a »Nájgebáj« udvarán.

Amikor Hentzi elvakult dühében Pestet bombáztatta, 1849 májusában, a vármegyeházának is a pusztulás sorsát szánta. Az idecélzott lövés azonban rövidre sikerült, az óriásgolyó a Libasinsky-ház gránátos-utcai tetejére csapódott, keresztülszakította s a két emelet és a földszint padmalyát is átütve a pincébe zuhant. Sokáig jártak csodájára a szomszédok a földben hatalmas üreget vájt szörnyetegnek.

Haynau átkos emlékezetű bevonulása is közelről érintette következményeiben a Libasinsky-ház gazdáit. Pest városa kényszerű küldöttséget menesztett a »bresciai hiéna« elé. Ságody Sándor, a németül csak gyengén beszélő helyettes polgármester vezette a deputációt, szólván: »Wir kommen unsere Aufwartung zu machen...« - tovább nem folytathatta, Haynau dühösen felhorkant: »Was, Aufwartung? Ihr Hunde! Unterwerfung!« - üvöltötte tajtékozva, aztán odafordult a többi tanácsnok felé: »Ist der der gescheidteste unter Euch? Wie könnt Ihr solchen Bürgermeister wählen?« Ságody kétségbeesve nézett hátra segítségért s hívására nyugodtan, elszántan előrelépett Aigner Miklós fiatal ügyvéd, városi tanácsos, néhány ügyes, tapintatos szóval lecsillapította az eszeveszett kényúr haragját.

Aigner Miklós veje volt az öreg Libasinsky Károlynak: szép jövő állott előtte a városi szolgálatban, de Haynauhoz tartott kényszerű dikcióját félreértette a választóközönség s a legközelebbi alkalommal kibuktatta a tanácsosi pozicióból. Bécsben megütközéssel hallották a rebellis választási aktust, magas hivatallal akarták kárpótolni Aignert az »üldöztetésért«, a korrekt, hazafias érzésű ember azonban nem reflektált semmiféle bécsi kárpótlásra, idehaza maradt, ügyvédi irodát nyitott s csak az alkotmányos érában fogadta el a királyi tanácsosi címet. Három leányát, Libasinsky Károly unokáit, jól adta férjhez: az egyiket Ádám Károly, a városháztéri piarista-ház sarkán trónoló »cérnagróf«, a másikat Oeffner Ferenc kuriai bíró, a harmadikat Dulácska Géza doktor kórházi igazgató, a főváros modern közegészségügyének egyik kiváló munkása vette feleségül.

Igy terjedt a familia, amelynek tagjai, kevés kivétellel, mind ott laktak a családi házban, ahol valami patriarkálisan meleg együttérzés uralkodott. Egész külön kis birodalom volt ez az épületkomplexum, az egyre növekvő, egyre zajosabb nagyváros rengetegében. Kávéház is, vendéglő is talált benne helyet, de mindegyik csendesen, megértően illeszkedett bele az egésznek a harmóniájába. Az idegen lakók, az udvarokon végigsorakozó üzletek bérlői is érezték az odatartozást, a tulajdonosokkal együtt ápolták az öreg falakhoz fűződő tradiciókat, a keresztüljárók, a piarista-gimnáziumba igyekvő diákok is halkabban lépegettek a macskafejes kövezeten, bizonyos megilletődéssel - Petőfi dübörgött itt az udvaron, a sötét folyosón, galléros Lendvay-köpenyébe burkolózva; most lépten-nyomon ifjú, bájos leányfejen akad meg az ember vágyakozó pillantása - a Libasinsky-ház híres szép leányain.

A gránátos-utcai széles kapu fölött malomkeréknyi óra mutatja - ha kedve szottyan - az idő múlását, alatta az egyik oldalon a kocsma, a csak nagyritkán csinnadrattázó »Zenélő órá«-hoz (össze nem tévesztendő a Vármegye-utca sarkán levő »Régi zenélő órá«-val), a szép Buchner Tercsi sürög-forog benne, megyei hajdúk, szelíd spíszbürgerek söröznek a söntésben, vagy nyáron künn az udvaron a rózsaszínűt nyitó oleanderek között, a másik oldalon madárkereskedés kalitkái hivogatnak, sárgabóbitás fehér kakadú rikácsol, zöld amazonpapagály tanulja a planétahúzás mesterségét, kis makákó-majom vicsorítja a fogát, bozontos farku mókus kering egy kis ördögmotollán, gyerekhad nézi óraszámra boldog gyönyörűséggel. Tietz bácsi antikváriusboltjának, Greiner Mór becsületes fűszerüzletének - Szápáry főispánné tanácskozik benne a legújabb rendelésekről, Verhovay Gyula issza mellette tízórai szilvóriumját - már csak a szomszédságban jut hely, bár ők maguk családostul őslakói közé tartoznak a Libasinsky-háznak. Sehlingloff Károly ezüstművessel persze, aki 53 évet tölt egy helyen bérlői minőségben, nem versenyezhetnek. Az érdekes, fiúsan rövid, göndörhajú, szemüveges Málcsi kisasszony szeretetreméltó kedvességgel fogadja a legapróbb emlékhatost csiszoltató kuncsaftot is apja, az öreg Sehlingloff kicsiny műhelyében. Népszerűségén nem is ront az idő és a konkurrencia, pedig egymásután telepednek le az ötvösök az udvarban, jön Haller, jön Heuffel díszesebb üzlete s a »suszterbazár« (Párisi ház) és »masamód- (Zsibárus- és Korona-) utca« mintájára megszületik az »ékszerudvar« elnevezés is. Némi jóindulattal Kornis, a vésnök is ebbe a céhbe sorolható, ellenben Borzenski, a könyvkötő és Kalchgruber, a szalmakalapformáló csak olyan megtűrt idegeneknek látszanak az ötvösök dominiumában. Az Úri-utca felé eső udvaron ebéd után pörkölik a kávét a Pilvax legényei, száll a zamatos füst, a pincében az első pesti gázvilágításhoz fejlesztik a légszeszt, a gránátos-utcai traktusban nyikorog a szivattyúskút húzója, korsókban, puttonyokban hordja a környék népe a bőven bugyogó friss vizet, híresebb, jobb, üdítőbb nincsen nála még talán a Dorottya-utcai Lloyd-épületben sem.

*

A »Belvárosi Udvar« és a »Belvárosi Házépítő Részvénytársaság« bérpalotái elsöpörték a Libasinsky-házat és közvetlen szomszédait. Utca is telt a helyükből, folytatása a néhai Haris-bazár utcájának, teli ragyogó üzlethelyiségekkel, az egyiken ott van a hamvaiból feltámadt felírás: »Pilvax«. Új helyen, új palotában vajjon emlékeznek-e régiekről, március idusa táján a pesti kávézó emberek?

Szálloda »Az Arany Sashoz«.

Egyemeletes hosszú, sárga ház a hajdani bástya mentén, a Hatvani-kaputól északra épült soron, az »Újvilág«-ban. Szomszédságában a Hatvani-utca sarkán a kétemeletes Ilkey-ház, az »Irói kör« első tanyája, szemben vele a jezsuita kolostorból lett ódon, sötét orvosi egyetem. A széles kapu fölött a cégér: kovácsolt vasból való hajlított, díszes leveles ágon lógó, medaillonszerűen koszorúba foglalt aranyozott sas.

Balra a kapu alatt nyílik a hosszú, keskeny, bolthajtásos étkező, ablakai az udvarra néznek, belőle megint csak balra kanyarodva, kisebb különszobába jutunk, amely már az Újvilág-utcára tekint. Az udvaron tágas, üveges veranda, a »Tivoli«, hátrább hatalmas kocsiszín, amögött a földszinten, meg a pincében is istállók. Fenn a nyitott folyosós emeleten köröskörül, de lenn is az utcai traktus nagy részében vendégszobák.