Dr. Julie Schwartz Gottman

Dr. John Gottman

PÁR-HARC

Így erősítik a konfliktusok
a párkapcsolatot

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Fight Right: How Happy Couples Turn Conflict into Connection,
Harmony Books, an imprint of Random House, a division
of Penguin Random House LLC, New York, 2023

Copyright © 2023 by Julie Schwartz Gottman, PhD,
and John Gottman, PhD

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Fordította Farkas Veronika

Szaklektor Torma Judit

Borítóterv © The Book Designers

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Szerkesztő Kulcsár Judit

Olvasószerkesztő Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-472-7

TARTALOM

Bevezetés

Jobban kell veszekednünk

Nem a konfliktus hiánya a megoldás

Hogyan lehet segíteni az embereknek „jól veszekedni”?

A konfliktus örök velejárója az emberi kapcsolatoknak

1. RÉSZ
BEVEZETÉS A KONFLIKTUSOKBA

Miért veszekszünk?

A konfliktus „kódolása”

A „tankönyvi” veszekedés

„Az ellentétek vonzzák egymást”, és más okok, amelyek veszekedésre kárhoztatnak minket

Ne félj a haragtól és a konfliktustól

A konfliktus a megértéshez vezető „királyi út”

Miért úgy veszekszünk, ahogy veszekszünk?

A három fő konfrontálódási stílus: te melyik típus vagy?

Melyik konfrontálódási stílus a legjobb?

A Veszekedések Múzeumának tanulsága: az arány létezik!

A metaérzelmi diszharmónia: a félreértések táptalaja

A veszekedés szakaszai

A diszharmónia nem válóok!

Meg lehet változtatni a konfrontálódási stílust?

Min veszekszünk?

A paradicsomból a pokolba: Min is veszekszünk?

A kapcsolódásra tett kísérlet: a konfliktusok kulcseleme

A veszekedések két típusa: a megoldhatóak és a tartósak

Az elmérgesedő viták közös nevezője

Patthelyzet: mi az, és hogyan lehet kiszabadulni belőle?

Amikor a patthelyzet az út végét jelenti

A tíz leggyakoribb tévhit a konfliktusokkal kapcsolatban

Elég a tévhitekből és a nagy hibákból: így kell jól veszekedni

2. RÉSZ
AZ ÖT VESZEKEDÉS, AMI MINDENKINÉL ELŐFORDUL

1. veszekedés: A bomba becsapódása

A lehetőségek szűk – és kritikus – ablaka

1. konfrontációs hiba: Az éles kezdés

Miért olyan gyakori hiba az éles kezdés?

A beszélgetés megnyitása

A jó indítás: egy teljesen új röppálya

Oké, szóval lágyan indítunk – és utána?

A meggyőzés elhalasztásának ereje

A lágyabb kezdés forgatókönyve

A lágy indítások hibajavítása

Lágyíts rajta!

2. veszekedés: Az érzelmi elárasztódás

Mi az az érzelmi elárasztódás?

Ellenségek és idegenek

Mi ment félre?

Hogyan állítsd meg az áradatot?

Pillanatnyi megoldás

A szükségletek kifejezése: egyszerűen tedd meg!

Az igazsággyakorlat

A kis karbantartások segítenek megelőzni a komolyabb károkat

Újrakezdés, jóvátétellel

A küldetésed

3. veszekedés: A zátonyok

Milyen jelek utalnak arra, hogy mélyebbre kell ásnod?

A veszekedés megfejtése: a konfliktusok mögötti álmok

Az álmok megjelenése a laboratóriumban

Manuel és Shanae: ez nem a pénzről szólt

A legrosszabb konfliktusok jelenthetik a legnagyobb lehetőséget az intimitásra

Így biztosíthatsz helyet az álom megjelenésének

Ha közel kerülsz az álmaidhoz, az segíthet a konfliktusaidban

Mik a ti álmaitok a konfliktusotok mögött?

Az álombeszélgetés hibáinak elkerülése

Egy utolsó tipp: ne siesd el!

4. veszekedés: A szembenállás

Ha képes lenne az én szememmel látni a helyzetet…

A vesztes-nyertes dinamika nagy hátránya

„Add meg magad a győzelemhez”

Gender, szexualitás és a befolyás elfogadása

Ne legyél kőszikla!

A Gottman-féle hajótöröttek

Együttműködési nyereség: út a valódi kompromisszum felé

Az intervenció: a bagel-módszer

Amikor ez a konfliktus tényleg a véget jelenti

A zéróösszegű játszmától a Nash‑egyensúlyig

Próbáld ki!

5. veszekedés: Szakadék a hálószobában

Itt rontjuk el: megpróbálunk „túllépni rajta”

Bizonyos veszekedések egy életre szólnak… ha nem dolgozzátok fel őket

Arra utaló jelek, hogy foglalkoznod kellene egy korábbi eseménnyel

Így lehet feldolgozni egy veszekedést

A sikeres feldolgozás kulcsa: mindkét valóság érvényes

A lépések béta-tesztelése… önmagunkon

És most? A saját veszekedésünk feldolgozása

A szakadék betemetése

Így lesz jó a jóvátétel: a tíz legnagyobb buktató, amire érdemes odafigyelni

Konklúzió: A jó veszekedés

Összefoglaló: Veszekedjünk jól

Pár-harc gyorstalpaló

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

BEVEZETÉS

Miért is veszekszünk?

Sok szempontból tökéletesen összeillettek. A nő fiatal ügyvéd volt (földhasználati jog), ahogy a férfi is (médiajog). Mindketten a Közép-Nyugatról kerültek Seattle-be. Elfoglalt, ambiciózus emberek voltak, akik a szabadidejüket legszívesebben új élményekkel zsúfolták tele. Amikor megismerkedtek, minden hétvégén új helyeket fedeztek fel. Kocsiba ültek, és elautóztak Vancouverbe, a piacra, vagy késő este szusiztak valahol. Felmentek a hegyekbe kempingezni. Vagy last minute színházjegyeket vettek. Mindketten sokat dolgoztak, de a szabadidejükben szerettek spontánok lenni.

Csak egyetlen apró problémájuk volt. A nő nagyon szeretett volna egy kiskutyát. A férfi nem.

Egy évvel később végül lett egy kiskutya a családban – idővel nagy testű, boldog, játékos háziállattá nőtt. De a házasságuknak vége volt. Aláírták a válási papírokat. Mindketten kiköltöztek a házból, amit együtt vettek, még mielőtt összeházasodtak; ahova hazatértek az esküvőjük után, a hajukban és a ruhájukon még mindig azzal a konfettivel, amit a lakodalmas vendégek szórtak rájuk, hangosan kacagva. Elosztották egymás között a bútorokat, a könyveket, a lábasokat és fazekakat. Természetesen a nő vitte a kutyát.

De hogyan tudott egy kiskutya véget vetni ennek a házasságnak?

A veszekedés nagyon egyszerűen kezdődött: egy szimpla véleménykülönbséggel. A férfi úgy gondolta, hogy a kutyatartás túl nagy felelősség, túl sok feladat, túl nagy elköteleződés. Egy kutyát nem lehet sokáig magára hagyni – még egyetlen napra sem. És elég sokat kell költeni rájuk. Hát nem lenne jobb, ha másra fordíthatnák a spórolt pénzüket? Nem arról volt szó, hogy utazgatni fognak?

A férfinak sokat kellett utaznia a munkája miatt, ezért elég gyakran magára hagyta a feleségét, aki rengeteget dolgozott otthonról. A nő magányosnak érezte magát, és amikor a férje nem aludt otthon, még félt is. Ráadásul együtt nem utaztak sehova, hiába tervezgették ezt korábban – akkor meg miért is ne szerezzen be egy kiskutyát, egy kis pajtást, aki társaságot biztosít neki? Arról álmodozott, hogy a kutyájuk elkíséri majd őket hétvégente kirándulni, és a fejét a kocsi ablakán kidugva fog autózni velük. Nagyon tetszett neki az az elképzelés, amelyben hárman szerepeltek: egy pár és a kutyájuk.

Nem jutottak semmire. Ugyanazt a vitát folytatták le újra és újra, megoldás nélkül. A férfi idővel, pénzzel és elköteleződéssel kapcsolatos aggodalmai annyira túlzónak tűntek – pedig, ha csak megpróbálná, gondolta a nő, biztosan rájönne, hogy egy kutya nem is olyan sok munka! Úgyhogy a nő döntött: vesz egy kiskutyát, ajándékba a férjének. Elvégre, ha ott ül majd az ölében egy valódi, eleven, imádni való szőrgombóc, ő sem tud majd ellenállni, nem igaz? Biztosan meggondolja magát.

Ám a férfi nem gondolta meg magát.

A konfliktus tovább éleződött. A férfi zokon vette, hogy a felesége figyelmen kívül hagyta a véleményét, és csak azért is megtette, amit akart. A feleség azon bántódott meg, hogy a férje továbbra is makacskodik, akárhányszor is magyarázza el, hogy ez milyen fontos neki. A férfit minden egyes alkalommal arra emlékeztette a kiskutya, amikor meglátta, hogy a felesége mennyire semmibe vette az érzéseit és azt, hogy neki mi a fontos. A nő úgy érezte, hogy amikor a férje nem hajlandó elfogadni a kutyát, azzal őt és az ő szükségleteit is elutasítja. A kis állattal kapcsolatos összes apróság veszekedést robbantott ki köztük: az, hogy ki fogja megsétáltatni. Az állatorvosi költségek. A kutyaeledel megvásárlása. Ráadásul ettől kezdve más dolgokon is veszekedtek már – jóval többször, mint korábban valaha.

A nőnek kezdett feltűnni, milyen kevés házimunkát végez a férje. Oké, rendben, gondolta, majd ő végzi el a legtöbb teendőt a kutyus körül – elvégre az ő ötlete volt. De úgy tűnt, mintha a férje a többi házimunkát is áthárítaná rá. Vagy eszébe sem jutott elvégezni ezeket, vagy kifejezetten elvárta, hogy más dolgozzon helyette – akkor is ez lenne, merült fel a kérdés a nőben, ha gyerekük születne? Ami pedig a férjet illeti, már az is felidegesítette, ahogy a felesége szóba hozta ezeket a dolgokat. A nő soha nem kérte meg, hogy segítsen, inkább olyan megjegyzéseket tett, mint hogy „úgy tűnik, ma is én fogok elmosogatni”, mire a férjben elpattant valami, és azt felelte, hogy „igen, tényleg úgy tűnik”. Később, amikor lelkifurdalása támadt, megpróbált több házimunkát végezni – berakott pár adag mosást, vagy kitakarította a fürdőszobát –, de a felesége mintha észre sem vette volna.

Egyre kevesebb időt töltöttek együtt. És egy péntek délután, amikor a férfi emlékeztette a feleségét, hogy kempingezni megy egy régi középiskolai barátjával, a nőt maga alá gyűrte a harag és a szomorúság.

– Ó, szóval most fogod magad, és lelépsz – felelte könnyes szemmel –, én meg maradjak csak itthon a kutyával, akit nem is akartál.

A férjét annyira váratlanul érte ez, hogy felcsattant.

– Most meg mi bajod van?! – kiabálta. – Hónapok óta tervezgetem ezt az utat! Semmi köze nincs ehhez az ostoba kutyához!

Ezt a veszekedést a felszín alól táplálta valami, úgy, mint ahogy a föld alatti olajkészlet táplálja a tüzet: mindkettejüknek volt egy mögöttes sérelme.

A férfi mögöttes sérelme: több szabadságot és kalandot szeretett volna.

A nő mögöttes sérelme: családot szeretett volna.

De ezeket a mélyebb igazságokat szinte még önmaguk előtt sem ismerték be, nemhogy egymásnak.

Egyre jobban eltávolodtak egymástól; mindketten bezárkóztak a maguk csigaházába, ahonnan vádakat és kritikákat vágtak a másik fejéhez. A nő egy szép napon megfázott, és nem tudta sétálni vinni a kutyát – a férfinak kellett megtennie helyette. Minden egyes alkalommal fellángolt benne a harag, amikor meg kellett fognia a pórázt – ő nem erre fizetett be! Máskor meg a kiskutya tiltakozott a helyzet ellen a maga sajátos eszközeivel: odacsinált a férj íróasztala alá, amit a férfi akkor használt, amikor otthonról dolgozott.

A férfi azt mondta, hogy ő ezt nem hajlandó összetakarítani.

A nő azt, hogy ő sem hajlandó összetakarítani.

Az az apró ürülékkupac jelentette azt a határt, amit senki nem volt hajlandó átlépni – mert az a vereség beismerését jelentette volna, azt, hogy a másik fél győzött.

Amikor a válás során eladták a házat, takarítószolgálatot hívattak. A takarítók sorra végigmentek a szobákon, és a pár közös életének összes nyomát eltüntették – a fűszereiket, az otthagyott papírokat, a port, még az ujjlenyomataikat is –, hogy a ház makulátlanul tisztán várhassa a reménybeli vevőket, akik a saját életüket akarják majd elképzelni ezek között a falak között. És egyszer csak odaértek az íróasztalhoz.

Tudjátok, mi történik a kutyakakival, ha sokáig ott marad valahol?

Kemény, fehér kupaccá változik.

Igen, ennek a sztorinak a poénja egy… mumifikálódott kutyakaki. Elnézést kérünk! De azért meséltük el ezt a történetet, mert annyira univerzális: minden párnak vannak apró nézeteltérései, amelyek csak nem akarnak eltűnni, hanem egyre nagyobbra dagadnak, és végül hatalmas akadályokká változnak. Pedig olyan lényegtelennek tűnnek! Ha valaki végighallgatja ezt a történetet, nagy valószínűséggel arra fog gondolni: milyen borzalmas indok ez egy házasság felbomlásához – egy kiskutya?

Nos, ez a veszekedés valójában nem a kiskutyáról szólt. És nem is a kakiról. A kiskutya a felek életfilozófiáját szimbolizálta. Amikor a kutyasétáltatásról, az állatorvosi kiadásokról vagy arról vitatkoztak, hogy kinek kellene kutyaeledelt vásárolnia, akkor valójában nem is ezekről vitatkoztak, hanem az értékeikről, az álmaikról, az azzal kapcsolatos vízióikról, hogy mire vágynak ebben a házasságban és az életben. Fontos és alapvető dolgokról veszekedtek – olyan dolgokról, amelyekbe érdemes lett volna mélyebben beleásniuk magukat, annyira, hogy akár a házasságukat is megmenthette volna. De nem jutottak el idáig. Még csak arra sem jöttek rá, hogy miről is szóltak a vitáik valójában, vagy hogyan kellene erről beszélgetniük egymással. A veszekedéseik annyira rombolóvá váltak, hogy végül az egész kapcsolatuk ráment, bármilyen erős volt is korábban.

Ez régen történt, még azelőtt, hogy John a párkapcsolatok tanulmányozásával kezdett foglalkozni. Ezért csak jóval később értette meg ennek a párnak a konfliktusait a maguk teljes mélységében, miután a kutatásai során rengeteget tanult a kapcsolatok tudományáról. Ezen a páron nem sikerült segítenie. Ők sajnos elváltak. De azóta több ezer másik párnak segítettünk, akik éppen ilyen reménytelennek tűnő helyzetben voltak, éppen ennyire elakadva, és éppen ennyire elbeszéltek egymás mellett.

Ennek a könyvnek a megírása során nagyon sokat gondoltunk erre a régi párra. Azt kívánjuk, bárcsak már akkor is tudtuk volna mindazt, amit most tudunk, ötven év kutatási tapasztalatával a tarsolyunkban. Ha visszamehetnénk az időben, ezt a könyvet vinnénk el nekik.

Jobban kell veszekednünk

Soha nem könnyű hosszú távra párt találni, és elegánsan átvészelni azokat a hullámhegyeket és -völgyeket, amelyek egy ilyen elköteleződéssel járnak. Mi évtizedek óta dolgozunk párokkal, és egyvalamit elmondhatunk: mindig mindenkinek segítségre van szüksége ezen a téren. De az utóbbi néhány év szokatlan mértékben megviselte a párokat.

A pároknak elképesztő mennyiségű stresszel és intenzív érzelemmel kellett megbirkózniuk. A Covid–19-járvány hosszú időszaka alatt sokan az otthonukban ragadtak, vagy, még ha nem is, meg lettek fosztva a megszokott rutinjuktól, szabadidős tevékenységeiktől és társas kapcsolataiktól, amelyek korábban segítették az életüket. A munkahelyek és az otthonok közötti határok elmosódtak, mivel a hálószobák munkahelyekké változtak. Már régóta tanulmányozzuk azt, hogyan viszik haza a párok a stresszt a munkahelyükről – és most még rövidebb távolságon kellett átcipelniük. Minden egy helyre került, ugyanabba a térbe. Az anyagiak, a gyerekfelügyelet, a munkaidő menedzselése mind nehézségekbe ütközött. Sokan abban sem értettek egyet, hogyan kezeljék a pandémiás biztonsági javaslatokat – tényleg muszáj találkozni a rokonokkal és a barátokkal? Vagy nem éri meg a kockázatot? Ha valaki kétségbeesetten vágyik a társaságra és a kapcsolódásra, és olyan partnerrel él együtt, akit mély szorongás fog el a kiszolgáltatottság gondolatától, az gyakran romboló és elidegenítő konfliktusokat eredményez.

Sokak számára az otthon, ami egykor menedékként szolgált, katalizátorrá vált, amelyben az összes apró probléma felnagyítódott, és minden egyes hajszálrepedés fájdalmas szakadékká nőtt.

Még mindig nem ismerünk minden adatot ebből az időszakból, de az előzetes felméréseink arra utalnak, hogy a Covid–19-járvány szélsőségekbe sodorta a párokat: azok, akik a járvány előtt is jól megvoltak, nagyrészt sértetlenül átvészelték. Azok a párok azonban, akik problémákkal küszködtek – és legyünk őszinték, nagyon sokan ebbe a csoportba tartozunk –,[1] sokkal rosszabbul jártak. A kapcsolatok törésvonalai, amelyeket normál körülmények között jóval egyszerűbben be lehetett volna tapasztani, kritikussá váltak.

Talán még mindig nincs teljes képünk arról, hogy mennyit szenvedtek az emberek. A szakterület kutatói gyakran végeznek felméréseket a házastársi elégedettséggel kapcsolatban, de ezek félrevezetőek is lehetnek. Azok az emberek, akik komoly problémákkal küszködnek, hajlamosak lerakni a telefont, amikor ezzel kapcsolatos kérdésekkel keresik meg őket. Nem akarnak beszélni róla. Úgyhogy előfordulhat, hogy a krízisben lévő párokról nem kapunk elég információt.

Sokunk számára az elmúlt időszak zűrzavaros és érthetetlen volt. Az emberek átértékelték a prioritásaikat, és azt is, ahogyan az idejükkel és az erőforrásaikkal gazdálkodnak. A párok talán azt is megkérdőjelezik, hogy még mindig azonosak-e a céljaik, vagy a sok súrlódás annak a jele, hogy nem kellene együtt lenniük. Lehet, hogy nem is illenek össze?

De mondok valamit. Járványhelyzet ide vagy oda, a párok mindig is szembesültek stresszesebb időszakokkal. Olyan periódusokkal, amikor a dolgok valamiért nehezebbé váltak. Amikor mintha minden apróságon vita robbant volna ki köztük. Amikor a veszekedések elfajultak. Amikor olyan dolgokat mondtak, amiket később megbánnak. Amikor mindenki azt kívánta, bárcsak újrakezdhetné az egészet.

Bármelyik szakaszban is vagytok a pároddal, akár jóban, akár rosszban, akár fiatal a szerelmetek, akár több évtizedes, egy dolog biztos: egy kapcsolatnak nem tesz jót a „kaki az asztal alatt”.

Nem a konfliktus hiánya a megoldás

Egyvalamit tisztázzunk most rögtön: mi soha nem fogjuk azt megtanítani nektek, hogyan ne veszekedjetek. Ez talán jól hangzik… egy konfliktus nélküli élet? Maga a boldogság! De valószínűleg nem szolgálná az érdekeiteket. Az intimitás óhatatlanul is konfliktusokat gerjeszt.

Vegyünk egy másik párt, akikkel együtt dolgoztunk. Ők azt mondták, hogy egyáltalán nem szoktak veszekedni. Ez a pár elkerülte a parázs vitákat – nem akarták megsérteni a másikat, vagy nehéz beszélgetésekbe bonyolódni. Mi értelme lenne, gondolták, amikor az ilyen beszélgetések általában nem a gondok eltűnésével végződnek? Nekik úgy tűnt, jobb, ha egyszerűen elkerülik azokat a problémákat, amelyeket amúgy sem tudnának megoldani, és így elejét veszik a stressznek és a drámának.

Ez észszerűen hangzik. De amikor megjelentek a rendelőnkben, és ott ültek egymás mellett a kanapén, azonnal láttuk, hogy érzelmileg mérföldekre vannak egymástól. Igen, udvariasan viselkedtek – az ő otthonukban senki nem emelte fel a hangját. Nem csapkodtak ajtókat, nem csattantak fel idegességükben, nem mumifikálódtak kis kupac kutyakakik az íróasztaluk alatt. Ugyanakkor egy bizonyos ponton elveszítették egymással a kapcsolatot.

Amikor eljöttek hozzánk, elvégeztettünk velük egy gyakorlatot, amit gyakran el szoktunk a párokkal: mindkettejüknek összegezniük kellett, hogy mit tudnak egymásról. Olyan kérdésekre kellett válaszolniuk, mint például Ki a partnered legjobb barátja?, Milyen nehézségekkel kell mostanában megküzdenie a partnerednek?, Mik a partnered nagy álmai?, és így tovább.

Miközben mindketten végigmentek ezen a listán, valami gyorsan nyilvánvalóvá vált: az, hogy alig tudnak válaszolni rájuk. És ebben az asszisztált beszélgetésben szép fokozatosan kibuktak a feszültségek és neheztelések. A férj egyszer csak felhozott valamit, ami már hónapok óta zavarta, de amit eddig nem is említett meg otthon: azt, hogy a felesége rászokott, hogy péntekenként munka után elmenjen inni egy kollégájával ahelyett, hogy egyenesen hazatérne. Ez azért zavarta a férjet, mert ők maguk semmilyen hasonló programra nem mentek el kettesben, nos… már nem is emlékezett, mióta.

A nő megdöbbent.

– De megkérdeztem, hogy zavar-e ez téged, és azt felelted, hogy nem! – válaszolta. – Miért nem mondtad el?

– Nos – felelte a férj –, nem akartam veszekedni.

A konfliktus természetes velejárója az emberi kapcsolatoknak. És szükséges velejárója az emberi kapcsolatoknak. Bár hajlamosak vagyunk egyenlőségjelet tenni a konfliktusok hiánya és a boldogság között, ez egyszerűen nem megalapozott. A konfliktusok hiánya nem az erős kapcsolat jele – sőt, éppen ellenkezőleg.

Egy vizsgálat szerint, amit a Divorce Mediation Research Project (Válásmediálási Kutatási Program, egy amerikai kormányzati kezdeményezés) végzett el, az elvált párok túlnyomó többsége (80%‑a) az érzelmi eltávolodást és a lelki közelség eltűnését jelölte meg a válásuk fő okaként.[2] Mi pedig arra az eredményre jutottunk, hogy a párok teljesen különböző „konfrontálódási stílusokkal” is boldogan és tartósan együtt maradhatnak. Nem az határozza meg a kapcsolatok fennmaradását vagy megszűnését, hogy van-e benne konfliktus. Még a legboldogabb párok is szoktak veszekedni. Az a lényeg, hogyan csinálja az ember.[3]

A konfliktus kapcsolódási lehetőség. A konfliktusok során derül fény arra, kik is vagyunk, mit akarunk, ki a partnerünk, kivé válik, és ő mit akar. Ilyenkor tudjuk áthidalni a különbségeinket, és felfedezni a hasonlóságainkat, a kapcsolódási pontjainkat. Csak az a baj, hogy nem tanítottak meg minket arra, hogyan kell ezt jól csinálni. Nem kell elvégeznünk a középiskolában „bevezetés a veszekedés művészetébe” kurzust, mielőtt belevágnánk az első párkapcsolatunkba. Vakon ugrunk bele. A konfliktussal kapcsolatos nézeteink és megközelítésünk a gyermekkorunkban gyökereznek, a neveltetésünkben és a kultúránkban, illetve a korábbi kapcsolatainkban, és ezek határozzák meg, hogyan veszekszünk, még olyan szempontokból is, amelyek eszünkbe sem jutnának. Akárhány kapcsolatunk is volt korábban, akárhány éve vagyunk kapcsolatban, sokan még mindig csak tapogatózunk, és menet közben próbálunk rájönni a mikéntekre – ami rengeteg hiba elkövetésével jár.

Túl sokáig dédelgetjük a neheztelésünket, mielőtt szóba hoznánk egy problémát.

Éles és kritikus hangot ütünk meg.

Nem értünk az önmegnyugtatáshoz, ezért felülkerekednek rajtunk az érzelmeink.

Védekezésből támadunk.

Nem szánunk időt annak átgondolására, hogy miről is szól valójában a veszekedésünk.

Nem vesszük észre, vagy visszautasítjuk a partnerünk próbálkozásait a megoldásra vagy a kompromisszumra.

Túl nagy lemondásként tekintünk a kompromisszumokra.

Túl gyorsan bocsánatot kérünk, csak hogy véget érjen a veszekedés.

És a legnagyobb hiba: figyelmen kívül hagyjuk a korábbi veszekedéseket – vagy, ahogy nevezni szeretjük őket, „sajnálatos incidenseket”. Nem beszélünk róluk, nem használjuk őket gyógyításra, nem tanulunk belőlük, egyszerűen túllépünk rajtuk.

A végeredmény: bántjuk egymást. A konfliktusok mély sebeket ütnek rajtunk, és még jobban eltávolítanak minket a partnerünktől. Vagy attól való félelmünkben, hogy sérülni fogunk, teljesen elkerüljük a konfliktusokat, és a kettőnk közötti szakadék egyre nagyobbra nő.

Nagyon rosszul intézzük a konfliktusainkat, és nagy szükségünk lenne segítő beavatkozásra, intervencióra.

Hogyan lehet segíteni az embereknek „jól veszekedni”?

Mi jó ideje tanulmányozzuk már a szerelem tudományát – öt évtizede! John kutató, eredetileg matematikus; Julie gyakorló klinikai pszichológus. Azon munkálkodunk, hogy intervenciókat fejlesszünk ki olyan pároknak, akik szeretik egymást, és működőképessé akarják tenni a házasságukat, de akiknek valódi eszközökre van szükségük ahhoz, hogy felvirágoztassák és egészséges mederben tartsák a kapcsolatukat. Gyakran nem magával a kapcsolattal van a probléma – csak az a baj, hogy az ember nem kapta meg azokat az eszközöket, amelyekre szüksége lenne. Az összes kapcsolat egyedi, mindegyik a szerelem és vonzódás, a konfliktus és kapcsolódás sajátos, megismételhetetlen kémiai kísérlete, amelynek során személyiségek és múltak vegyülnek, ütköznek és hoznak létre valami újat. A mi kapcsolatunk nem pontosan olyan, mint a tiétek, vagy bárki másé. De mi felfedeztük, hogy létezik néhány univerzális eszköz, ami mindenkinél működik. És szeretnénk ezeket megosztani a világgal. Mindnyájunknak szükségünk lenne ezekre.

Már ötven éve annak, hogy John elvégezte az első kísérletét párokon kutatótársával, Robert Levensonnal, akivel a történelem során először vizsgálták tudományos módszerekkel a szerelmet. Már három évtizede annak, hogy mi (John és Julie) elkezdtünk együtt dolgozni, és létrehoztuk a „Szerelemlaborunkat” a Washingtoni Egyetem kampuszán, Seattle-ben, ahol mi magunk is megismerkedtünk és egymásba szerettünk. A többi párhoz hasonlóan nekünk is meg kellett ismernünk a saját konfrontálódási kultúránkat, miközben összekötöttük az életünket, összeházasodtunk és szülővé váltunk. Végig kellett küzdenünk magunkat azokon a veszekedéseken, amelyek rosszul kezdődtek, amelyek a semmiből robbantak ki, és amelyek újra és újra kitörtek ugyanabban a témában. És sikerült beletanulnunk – manapság már kifejezetten ügyesen veszekszünk! Kiderült számunkra, hogy lehet kedvesen, szeretettel és békés lezárással veszekedni. De nekünk volt egy hatalmas előnyünk: a rendelkezésünkre álltak a Szerelemlabor adatai.

Több mint háromezer pár fordult meg a Szerelemlaborban, ahol az a tudományos célunk, hogy minél apróbb ízekre szedjük, milyen konkrét megnyilvánulások vezetnek a tartós szerelemhez és boldogsághoz. Rengeteg pár érkezett hozzánk és szállt meg egy hétvégére kényelmes, Airbnb stílusú vendéglakásunkban, ahol videóra vettük és kielemeztük az interakcióikat, majd évekig utánkövettük őket, hogy figyelemmel kísérjük a kapcsolatuk alakulását, a boldogságukat és elégedettségüket is beleértve. És, mivel ez nagyon fontos aspektus a párkapcsolati egészség szempontjából, ráfókuszáltunk a konfliktusokra és arra, milyen interakciót folytatnak egymással a párok veszekedés előtt, közben és után. Az egyik vizsgálat során behívtuk és leültettük a párokat, majd megkértük őket, hogy beszélgessenek az egyik visszatérő konfliktusukról, egy olyan vitás pontról, amelyet még nem oldottak meg. Videóra is vettük az interakciójukat, hogy századmásodpercnyi részletességgel kielemezhessük. Minden egyes gesztusukat, sóhajukat, mosolyukat és hallgatásukat regisztráltuk, ahogy a testbeszédüket és hangszínüket is. Semmit nem tekintettünk túl jelentéktelennek. Élettani jelenségeiket monitorozó eszközöket erősítettünk a résztvevőkre, hogy figyelhessük a szívritmusukat és légzésüket is, azokat a fiziológiai markereket, amelyek olyan sokat elárulhatnak nekünk arról, hogyan és miért alakulnak úgy a konfliktusok, ahogy alakulnak.

Ezt elvégeztük heteroszexuális párokkal, meleg és leszbikus párokkal, gyerekkel rendelkező és nem rendelkező párokkal, gazdag és szegény párokkal, bőrszín és kulturális háttér szempontjából teljesen eltérő párokkal. Majd miután a kezünkbe került ez a rendkívül mély és alapos elemzés a párok interakcióiról az életük egy adott pillanatában, minden évben újra vissza is hívtuk ezeket a párokat, hogy ismét végigcsináljuk velük ezt az egészet. Megváltoztak időközben? Együtt maradtak? Boldog a kapcsolatuk? És ami a konfliktusokat illeti, egy bizonyos kérdés nagyon érdekelt minket: miért szakít szét bizonyos párokat a konfliktus, és hogyan találják meg mások a békét?

Szóval, mire jutottunk?

Kiderült, hogy a megnyilvánulások megfigyelésével és kódolásával több mint 90%-os pontossággal meg tudtuk jósolni, mely párok fognak együtt maradni hullámhegyeken és hullámvölgyeken át,[4] és kik lesznek mindent összevetve elégedettek a kapcsolatukkal (őket nevezzük a szerelem „mestereinek”), illetve kik fognak elválni, szakítani, vagy együtt maradni ugyan, de boldogtalanul (vagyis „katasztrofálisként” jellemezhető kapcsolatban).

Rájöttünk, hogy már a veszekedések első három percéből meg tudjuk jósolni, milyen lesz ez a kapcsolat hat évvel később.[5]

Kiderült számunkra, hogy a pároknak meg kell teremteniük a pozitív és negatív interakciók bizonyos egyensúlyát a konfliktusaik során ahhoz, hogy hosszú távon fenn tudják tartani a szerelmüket – és hogy konfliktuson kívül ennek az aránynak még nagyobbnak kell lennie.[6]

Azt is megtudtuk, hogy azok a párok, akiknél megjelennek az általunk csak az „apokalipszis négy lovasának” (kritizálás, megvetés, védekezés és elkerülés) nevezett megnyilvánulások, nagy valószínűséggel az esküvőjük után átlagosan öt éven belül elváltak.[7]

De az is kiderült számunkra, hogy a konfliktus hiánya sem megoldás – mert egy újabb válási hullám is következett egy évtizeddel az ötéves mérföldkő után. Ezeknél a pároknál nem jelent meg a „négy lovas”. Sőt, semmi nem jelent meg. Komolyabb konfliktus semmiképpen. De humor sem. Kérdések sem. Az egymás iránti érdeklődés sem.

Arra jutottunk, hogy a szerelem mesterei nem kerülik a konfliktust. Ugyanakkor rendelkeznek egy bizonyos interaktív eszközkészlettel, amely lehetővé teszi, hogy együttműködést teremtsenek a konfliktusból, ne háborút; és amikor valaki megsérül (ami még a legjobbakkal is előfordul konfliktus esetén), tudják, hogyan kell jóvátenni a károkat.[8]

És nemcsak ezek derültek ki, hanem még sok minden, amiről hiánytalanul be fogunk számolni ebben a könyvben. A konfliktusaink kontextusával fogjuk kezdeni – az „előjátékkal”, ha szabad így fogalmaznom –, amibe mindaz beletartozik, ami elvezetett a konfliktushoz, kezdve a neveltetésünkkel, a kultúrán át, ahonnan származunk, egészen a metaérzelmeinkig, vagyis az „érzelmeinkkel kapcsolatos érzelmeinkig”, amelyek meglepően nagy hatást gyakorolhatnak a kapcsolatainkra. Megbeszéljük, hogyan alapozhatnak meg bizonyos dinamikákat a konfliktusainkban a hétköznapi, mindennapos interakcióink a társunkkal. Arról is szó esik majd, milyen nehéz lehet kibogozni, hogy miről is veszekszünk valójában a felszín alatt (másképp fogalmazva, nem a kiskutya miatt veszekedtek!). Utána pedig bemutatunk nektek öt veszekedést, amikből egyértelműen kiderül, mit rontunk el a konfliktusaink során, és hogyan tudnánk ügyesebbek lenni. Mert az is kiderült számunkra, hogy az emberek akár megjavítani is képesek a kapcsolatukat, ha megtanulnak jobban veszekedni, jobban szeretni, és mélyebben kapcsolódni azoknak a praktikus, természettudományos alapú intervencióknak a segítségével, amelyeket a konfliktusaik során használhatnak.

Amikor a lányunk kicsi volt, egyszer mondott nekünk valamit, ami egyértelművé tette a küldetésünket, mert a hatására elgondolkoztunk azon, hogyan és miért is csináljuk a párokkal azt, amit csinálunk. A lányunk a Szerelemlaborban végzett munkánkról kérdezett minket – talán azért, mert zavarta, hogy az egész hétvégét ott fogjuk tölteni a párokkal, akiknek elvonulást szerveztünk, amikor ő jobban örült volna, ha otthon maradunk vele, elvisszük hajókirándulásra, és veszünk neki fagyit. Mindenesetre makacsul kérdezgetett minket arról, hogy mit is csinálunk pontosan ennek a „szerelemtudománynak” a keretei között. Elmagyaráztuk neki, hogy azon dolgozunk, hogy megtaláljuk a leghatékonyabb módszereket, amelyeket a párok alkalmazhatnak annak érdekében, hogy szerelmesek és boldogok maradjanak – és ezeket másokkal is megosztjuk. Elmeséltük neki, hogy nagyon sok pár – időnként minket is beleértve – él át olyan időszakokat, amikor egyszerűen nem jönnek ki egymással.

– Szerinted mi történik – kérdeztük tőle –, ha az anyukák és apukák folyamatosan veszekednek?

– Nos – válaszolta erre –, azt hiszem, akkor nincsenek szivárványok a házban.

Erre mindketten elcsendesedtünk. Nincsenek szivárványok a házban. Ez a kis négyéves tökéletesen megfogalmazta a küldetésünket. Viharok mindig előfordulnak – ez elkerülhetetlen. De ami utánuk jön, az gyönyörű is lehet. Viszont az, aki nem éli át a vihart, nem fogja látni a szivárványt sem.

A konfliktus örök velejárója az emberi kapcsolatoknak

Rengeteget írtunk már a szerelemről: arról, hogy mi hozza létre, mi szakítja meg, mi tartja életben. De mostanában egyre erősebb késztetést éreztünk arra, hogy nagyobb hangsúlyt fektessünk a konfliktusok kezelésének módjára. Erre az a legfőbb okunk, hogy a konfliktusok nem fognak megszűnni. Az általunk ismert adatok arról árulkodnak, hogy amiken veszekszünk, azon nagy valószínűséggel mindig is veszekedni fogunk. A partnerünkkel folytatott viták nagy része nem múló, eseti vagy könnyen megoldható – hanem tartós.

A párok között alapvetően kétfajta veszekedés szokott felmerülni: megoldható és tartós. A megoldható veszekedéseknek – ahogy arra az elnevezése is utal – van valamiféle megoldása. Ezek megszüntethetőek. Tegyük fel, hogy neheztelsz, amiért mindig neked kell bepakolnod a mosogatógépet azután, hogy a társad rendetlenséget csinál vacsorakészítés közben. És, mondjuk, el is kezdtek veszekedni ezen, amikor felforr benned az indulat (egy megjegyzés: mindenképpen beszélni fogunk arról, milyen fontos ezekről a dolgokról még azelőtt beszélni, hogy elérnéd ezt a kritikus pontot!), de végül valószínűleg találni fogtok valamiféle megoldást: elcserélitek a vacsorakészítés és a rendrakás feladatait, vagy a társad fog rendet rakni vacsora után, miközben te más háztartási munkákat végzel. Ez csak logisztikai kérdés, amely könnyen megoldható, ha mindenki tiszta fejjel végiggondolja a lehetőségeket.

A tartós veszekedések másmilyenek. Ezek olyan problémák, amelyek nem szűnnek meg. Ezek azok a dolgok, amelyek miatt újra és újra összeveszünk, mert mélyebb különbségekből táplálkoznak: a személyiségek, prioritások, értékek és hitvilág különbségeiből. És bármilyen tökéletes is valaki számodra, ezek mindig megmaradnak. Senki nem a saját klónjába szokott beleszeretni. Sőt, gyakran azokat az embereket szoktuk a legvonzóbbnak találni, akik bizonyos szempontból nagyon különböznek tőlünk: azokat, akik nem másolnak, hanem kiegészítenek minket.

A lényeg az, hogy a problémák túlnyomó többsége – konkrétan 69%-a – tartós, nem pedig megoldható. Ez nagyon sok! Ez azt jelenti, hogy az idő nagy részében nem tudjátok majd könnyedén megoldani azt, amivel kapcsolatban veszekedtek a partnereddel. És a tartós veszekedések 16%‑a patthelyzetbe kényszeríti a feleket, akik ugyanazokat a köröket teszik meg újra és újra, és nemcsak hogy nem jutnak egyről a kettőre, de egyre dühösebbek, és jobban megbántják egymást, és egyre inkább eltávolodnak. Ezért kell sürgősen megváltoztatnunk azt, ahogyan veszekszünk. Az, ahogyan veszekszünk, mint már említettük, a kommunikációnk és a kapcsolódásunk mikéntje. De (és ezt bátran kimondjuk, miután annyi párt megfigyeltünk és nyomon követtünk életünk során) rosszul csináljuk. Elsietjük, sebeket okozunk egymásnak, elmulasztunk lehetőségeket, majd megismételjük a teljes ciklust, és a következő alkalommal ugyanarról fogunk veszekedni.

Az emberi történelemnek ez a pillanata önmagában is új konfliktuskezelési módszerekért kiált. A párokra jóval nagyobb stressz nehezedik a Covid-korszakban, mint korábban bármikor. A családon belüli erőszak mértéke is emelkedik: egy nemzetközi vizsgálatunk során, amelyben több mint negyvenezer pár vett részt, az derült ki, hogy a terápiás segítségért forduló párok 60 százaléka szenved a családon belüli erőszak valamilyen formájától. És más aggodalomra okot adó statisztikákkal is találkoztunk. Ezeknél a pároknál nagy volt a szorongás (27%), a depresszió (46%) és az öngyilkossági hajlam (29%) aránya is. A párok harmada szerabúzussal kapcsolatos nehézségekkel is küszködött. És 35%-uk még hűtlenségben is érintett volt.[9]

A világunk egyre bizonytalanabbnak tűnik, és gyakran a hozzánk legközelebb állókon vezetjük le az ebből fakadó stresszt és szorongást. Amikor a társunkkal veszekszünk, nem vákuumban veszekszünk. A világ többi része is hatással van ránk. Mire konfliktussá fajul valamilyen problémánk, gyakran nagyon sok teher nehezedik a vállunkra – az érzelmi sávszélességünk leszűkül, az agyunk túlterhelődik, és ez korlátozza a gyengédségre való képességünket. Az interakciók során a napi gondok lerakódásai is ott munkálkodnak bennünk – azok az aggodalmak és nyomások, amelyek értek minket, és amelyeknek talán nem is vagyunk teljesen tudatában. És az otthonunk falain kívül is nagyon sok a konfliktus. Többek között a virtuális világot is átjárja, amelyben rendkívül ritka a valódi megértésen alapuló interakció. Még soha nem volt ennyire polarizált a társadalmunk.

Az emberi történelem kritikus pontjához értünk – ahhoz, amikor minden szempontból és minden színtéren meg kell tanulnunk félretenni a védelmi mechanizmusainkat, megnyílni és küzdeni a békéért és megértésért. És ez az otthonunk falain belül kezdődik. A párkapcsolatok a nagyobb közösségek alapvető építőkövei. A hatásuk továbbgyűrűzik a gyerekeinkre, a barátságainkra, a távolabbi családi kapcsolatainkra, a munkahelyi együttműködéseinkre. Hatással vannak arra, hogy mennyit tudunk visszaadni a világnak, és mennyit tudunk változtatni rajta; továbbá arra is hatással vannak, hogy milyenné változtatjuk a társadalmunkat. Ha megtanulunk jobban veszekedni az otthonunkban, akkor könnyebben megtanulunk majd jobban veszekedni a közösségeinkben, a politikai frontok másik oldalával, a társadalmunkban, sőt akár emberi fajként.

A konfliktus emberi dolog. Sőt, akár emberséges is lehet – gyakran a konfliktus a leghelyesebb reakció egy adott helyzetben. De a legjobb emberi oldalunkat kell aktivizálnunk a konfliktusok során.

Veszekedés közben valami jobb létrehozásán kellene dolgoznunk. Ez a konfliktusok végső célja: valami jobb létrehozása önmagad és a partnered számára a párkapcsolatban, és ezáltal a világ számára. Nem kell, hogy a konfliktusok elválasszanak minket egymástól. A konfliktus és a béke nem egymást kizáró fogalmak. Akár konfliktus útján is elérhetjük a békét. Kedvességgel és gyengédséggel is kombinálhatjuk a veszekedést. Akár közelebb is kerülhetünk egymáshoz a konfliktus által. De ehhez az ellentéteink mélyére kell ásnunk.

Mi, emberek, mélyek vagyunk. Nem csak annyiból állunk, ami a felszínen látható – hajból, bőrből, ruhából. Sőt, nem is csak abból a személyiségből, amit a külvilágnak mutatunk. Bonyolult barlangrendszerek vagyunk. Folyók, vízesések és magas sziklák tornyosulnak bennünk, mély völgyek, amelyeket talán még mi sem fedeztünk fel teljesen. És gyakran félünk megmutatni ezt az oldalunkat a kapcsolatainkban. Úgy érezzük, hogy mindig a „legjobb arcunkat” kell mutatnunk ahhoz, hogy elnyerjük mások szívét, ezért zárva tartjuk ennek a bonyolult belső világunknak az ajtaját. Utána viszont, a párkapcsolat sűrűjében, ezek a részek is elkezdenek előbukkanni. És általában a konfliktusok során villannak meg, nemcsak a partnerünket meglepve, hanem minket magunkat is. Ezek a régóta eltemetett vagy elnyomott részeink – azok a szükségleteink, álmaink és érzelmeink, amelyeket korábban elfojtottunk – a pillanat hevében fellángolnak. És akár az egész házat porig égethetik.

De ez nem elkerülhetetlen.

A veszekedések intenzívvé és zavarossá tudnak válni. Az emberek ilyenkor újra átélik korábbi fájdalmaikat és traumáikat. Nagyon könnyen bele tudunk csúszni a régi mintázatainkba – átveszik felettünk az uralmat az érzelmeink, a múltunk, a sérelmeink. De ha az ember fel tudja deríteni, mi húzódik a mélyben, akkor nagyon sok együttérzést és megértést is találhat.

Mi azt reméljük, hogy miközben végigolvassátok ezt a könyvet a partnereddel, komoly lehetőségként kezdtek tekinteni a nézetkülönbségeitekre. Hogy mélyebben megértitek a konfliktusaitok kultúráját és azt, hogy miből fakadnak. Hogy sikerül fényt derítenetek arra, miről is vitatkoztok valójában, és így a problémák gyökeréig tudtok ásni, és jobban megismeritek egymást a veszekedéseitek során. Azt reméljük, hogy mire végeztek a könyvvel, tisztában lesztek az öt legnagyobb hibával, amit el szoktunk követni, amikor azzal veszekszünk, akit a legjobban szeretünk, és azzal is, hogyan tudtok száznyolcvan fokos fordulatot venni, akár a pillanat hevében is, és jól csinálni. És abban bízunk, hogy képesek lesztek némi humort és könnyedséget csempészni a veszekedéseitekbe – mert az nagyon sokat tud segíteni.

A konfliktusok nem mindig élvezetesek, de azt reméljük, hogy ez a könyv az lesz.

JEGYZETEK

Bevezetés

[1] Estlein, Roi – Gewirtz-Meydan, Ateret – Opuda, Eugenia: Love in the Time of COVID-19: A Systematic Mapping Review of Empirical Research on Romantic Relationships One Year into the COVID-19 Pandemic. In: Family Process 61., no. 3., 2022. szeptember, 1208–28. https://doi.org/10.1111/famp.12775.

[2] Gigy, Lynn – Kelly, Joan B.: Reasons for Divorce: Perspectives of Divorcing Men and Women. In: Journal of Divorce & Remarriage 18., no. 1–2., 2008. október 18., 169–88. https://doi.org/10.1300/J087v18n01_08.

[3] Gottman, John Mordechai: The Roles of Conflict Engagement, Escalation, and Avoidance in Marital Interaction: A Longitudinal View of Five Types of Couples. In: Journal of Consulting and Clinical Psychology 61., no. 1., 1993. február, 6–15.

[4] Gottman, John Mordechai – Levenson, Robert Wayne: The Timing of Divorce: Predicting When a Couple Will Divorce over a 14-Year Period. In: Journal of Marriage and Family 62., no. 3., 2000. augusztus, 737–45. https://doi.org/10.1111/lj.1741-3737.2000.00737.x.

[5] Gottman, John Mordechai et al.: Repair During Marital Conflict in Newlyweds: How Couples Move from Attack–Defend to Collaboration. In: Journal of Family Psychotherapy 26., no. 2., 2015. június, 85–108. https://doi.org/10.1080/08975353.2015.1038962.

[6] Gottman, John Mordechai – Gottman, Julie: The Natural Principles of Love. In: Journal of Family Theory & Review 9., no. 1., 2019. március 2., 7–26. https://doi.org/10.1111/j.

[7] Gottman, John Mordechai – Levenson, Robert Wayne: The Timing of Divorce. 737–45. https://doi.org/10.1111/lj.1741-3737.2000.00737.x.

[8] Gottman, John Mordechai et al.: Repair During Marital Conflict in Newlyweds. 85–108. https://doi.org/10.1080/08975353.2015.1038962.

[9] Gottman, John Mordechai et al.: Gay, Lesbian, and Heterosexual Couples About to Begin Couples Therapy: An Online Relationship Assessment of 40 681 Couples. In: Journal of Marital and Family Therapy 46., no. 2., 2020. április, 218–39. https://doi.org/10.1111/jm.12395.