Anthony Hopkins

JÓL CSINÁLTUK, KÖLYÖK!

Memoár

részlet

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Anthony Hopkins: We Did OK, Kid – A memoir

© Anthony Hopkins, 2025

First published in 2025 by Summit Books

A fotók a szerző személyes gyűjteményének részét képezik, ettől eltérő esetekben külön jelezzük a kép tulajdonosát.

Borítófotó: © Martin Schoeller / AUGUST

A kiadó mindent megtett annak érdekében, hogy a versfordítások jogosultjait megkeresse, egyes esetekben ez nem sikerült, felkutatásuk folyamatban van.

Hungarian translation © Gellért Marcell, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 609 5

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztő: Papp Sándor Zsigmond

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Marsi Mónika

Borítóterv: Földi Andrea

Stellának szeretettel

Nem nevetni, nem siránkozni, nem átkozódni kell, hanem megérteni.

– (Baruch Spinoza: Teológiai-politikai tanulmány)

Bevezetés Jól csináltuk, kölyök!

1941-ben, egy borús vasárnap délelőtt, Aberavon homokos tengerpartján apám egyik barátja, Cliff Mathers a kezembe nyomott egy mentolos cukorkát. Azokban a háborús években minden édesség ritka csemegének számított. Akkoriban mindent jegyre adtak. Olyan ügyetlenül hámoztam ki a papírból, hogy leesett, bele a homokba. Elpityeredtem. Apám és Cliff csak nevettek. Aztán kaptam egy másik cukorkát. Apám fölém hajolt, és megsimogatta a fejem, hogy megnyugtasson. Letöröltem a könnyeimet. Cliff le is fényképezett. Ez az egyik első emlékem. Hároméves voltam.

Most, nyolcvanhét évesen gyakran előveszem a fotót, és azt mondogatom annak a kétségbeesett kisfiúnak: „Semmi baj, jól csináltuk, kölyök.”

Ahogy a gyerekek többsége, én is gyakran szorongtam, és nem találtam a helyem a világban. Ez természetes velejárója a gyermekkornak, amikor még túl fiatalok vagyunk ahhoz, hogy bármi értelmet tulajdonítsunk a létnek. Hosszú évekig nem tudtam szabadulni a gyötrő kérdéstől, hogy mivégre vagyok, meg tudom-e állni a helyem. Bámulatos – vagy inkább hihetetlen? elképesztő? igen, ez a jó szó rá –, hogy még mindig itt vagyok. Hogy miért? Nincs magyarázat. De bánni nem bánom. Világéletemben úgy éreztem – ezt minden bizonnyal hoztam magammal –, hogy le vagyok maradva.

Kemény fából faragtak. Apám volt ilyen: semmi linkelés, semmi ködösítés. Néhány dologra megtanított: „Csináld, amit kell! Tedd a dolgod emelt fővel, zokszó nélkül!” Nem rossz útravaló. Egy másik tanács: „Az életben mindenért meg kell küzdeni. A lényeg, hogy soha ne add fel.” Nem volt könnyű megfogadni, de sokat segített. Ilyen volt az apám, az öregem. Richard Arthur Hopkins.

Ő már elment. Nem tudom, létezik-e valahol, egy másik dimenzióban, valamiféle sokunk által vélt és vágyott túlvilágon. Bennem, a lelkem mélyén mindenesetre ott van. Szilánkokban, akár egy összetört porcelán darabjai.

Zárkózottan élek. Ez mindig is így volt. Nincs ezzel semmi baj. Soha nem is volt. Túléltem. Ha őszinte akarok lenni, nem is akárhogy. Nem vagyok áldozat. Nagy hasznát vettem azoknak a törött cserepeknek – a magányosságnak, az elidegenedettségnek, a szorongásnak –, bármik is voltak ezek a darabkák. És most már hálás vagyok értük. Ezek ösztökéltek, hogy ne adjam fel, hogy menjek tovább. És nekik köszönhetem, hogy itt vagyok.

Első fejezet ELEFÁNTFEJ

Egy másik, hasonlóan borús vasárnapon történt – 1949 szeptemberében –, hogy tizenegy évesen a magam ura lettem. Anyám és apám aznap délután elvitt autóval a monmouthshire-i Pontypoolba. A város fölé magasodó domb tetején álltunk meg egy tizenkilencedik században épült, vörös téglás bentlakásos iskola előtt. A West Monmouth School égbe törő tornyokkal díszített gótikus épület volt, amelynek kapuját egy féldombormű keretezte: két kost ábrázolt, az állatok egy papírtekercset emeltek a magasba a patáikkal. A tekercsen a következő felirat állt: SZOLGÁLJ ÉS ENGEDELMESKEDJ. A kísértetkastélyt idéző épület komorságát csak fokozta a barátságtalan monmouthshire-i időjárás, a viharos szél, a fenyegető égzengés és a csontig hatoló ónos eső. Első látásra meggyűlöltem azt az iskolát.

Azért írattak be ide, mert anyámnak fontos volt, hogy jó iskolába járjak. Apám nem lelkesedett az ötletért, mert komoly anyagi terhet jelentett, hogy biztosítsák számomra ezt a lehetőséget.

Én apám oldalán álltam, mert az iskola egyáltalán nem érdekelt. Miért dobjunk ki erre ennyi pénzt? Addig sem jeleskedtem a tanulásban, és nem sok esély volt rá, hogy ez változni fog. Előző iskolámban a hullaképű tanáraim egytől-egyig leírtak, mint amolyan reménytelen esetet, a legellenszenvesebb közülük még gúnynevet is ragasztott rám: én voltam a „Dinka Dennis”.

A gyerekek az utcánkban „elefántfejnek” hívtak. A fejem tényleg nagy volt, aránytalanul nagy a vézna testemhez képest. A szüleim azt hitték, hogy vízfejű vagyok, de egy gyermekorvos, bizonyos Bray doktor, megnyugtatta őket, hogy semmi bajom.

„Csak fel kéne szednie néhány kilót” – ennyi volt a jóságos doktor diagnózisa.

Azzal, hogy a szüleim a West Mon iskolába adtak, még nem dőlt össze a világ. Csupán egyike volt az életem kellemetlen kitérőinek, ami aztán valami kifürkészhetetlen oknál fogva elültette bennem a közöny csíráját. El is határoztam, hogy kihasználom a kínálkozó lehetőséget, és többé nem engedem közel magamhoz sem az anyámat, sem az apámat – sem senki mást. Nem fog érdekelni senki. Úgy fogok élni, ahogy jónak látom, és mostantól csak a jövővel törődöm. Felejtsd el, ami volt. A gyerekkornak vége. Ennyi volt és nem több. A szellem öntudatra ébredt a gépezetben.

Miután a szüleim váltottak néhány szót az igazgatóval és a feleségével – egy nagydarab, izgága nő – felvittek a dormitóriumba, ami egy nyomasztóan szűk, kórteremre emlékeztető terem volt, amelyben tizenhat ágyat zsúfoltak össze a zöldre mázolt falak mentén. Aztán visszamentünk az épület előtti parkolóhoz, és a szüleim beszálltak az autóba, hogy hazainduljanak. Ahogy kikanyarodtak az útra, a nap fénye megcsillant a szélvédőn, de annyira nem vakított el, hogy ne lássam anyámat, aki hátrafordulva az ülésen integetni kezdett. Apám csak az útra figyelt. Mozdulatlanul álltam, nem integettem vissza.

Néztem a távolodó autót – egy fényesre polírozott Ford Model C Ten volt. Akkor először olvastam el a rendszámát: BTX 698. Azon a borús, esős délutánon másra sem tudtam gondolni, csak ezt a rendszámot ismételgettem, hol magamban, hol félhangosan: „BTX 698. BTX 698. BTX 698.”

„Higgy, törekedj, boldogulj, szolgálj és engedelmeskedj!” – ez volt az iskola mottója. Az indulója még ennél is hervasztóbb volt: „Énekszóval menetelünk előre, dalunk a győzelem dala.” Minden reggel el kellett fújnunk ezt az ostoba szerzeményt az iskolagyűlésen a tantestület fenyegető sorfala előtt.

Ennek a vörös téglás börtönnek az egyik felügyelő tanára egy igazi zupás őrmester volt. Néhány évvel korábban részt vett a Rommel ellen indított észak-afrikai hadjáratban is. Én csak „Rák”-nak hívtam, mert olyan vörös képe volt, mint a főtt ráknak. Ő meg azt mondta rólam, hogy gyagyás vagyok, meg húgyagyú, és nem lesz belőlem semmi. Ezt még mulatságosnak is találtam, tetszett ahogy rímelt egymásra ez a két kifejezés.

„Csitt, csitt, csitt”, mondogattam magamban. „Vagyok, aki vagyok, aki vagyok. A húgyagyú gyagyás húgyagyás.”

Imádtam bohóckodni, szerepelni. Az Óz, a csodák csodája madárijesztője, Lugosi Béla Drakulája és Boris Karloff szörnye a Frankensteinből voltak a kedvenc alakításaim. Bárkinek vagy bárminek a hangját tökéletesen tudtam utánozni. Tudtam nyeríteni pont úgy, mint egy ló és ugatni, akár bármelyik kutya. A repertoáromban ott volt még Tapsi hapsi: „Mi a hézag, hapsikám?”, és persze Elmer Fudd, Dodó kacsa és Cucu malac is: „Ez van, srácok!”

Egyszer, amikor valamelyik órán rám jött a bolondozhatnék, és néhány fiú röhögni kezdett, Rák szó nélkül odament a táblához, és felírta a következő mondatot: „Miért több az ember az oktalan állatnál, melynek fejében sötét űr honol?” – Alfred Lord Tennyson.

Hússzor le kellett írnunk ezt az idézetet. Én ezt is tréfára vettem, vállalva a kockázatot. Bégetve, mekegve láttam neki a másolásnak. Rák döngő léptekkel odajött hozzám, és lekevert egy jókora pofont. Újra elbégettem magam, újabb pofon volt a válasz.

Minél több pofont kaptam, annál jobban megmakacsoltam magam. Ez volt a túlélési stratégiám. Úgy tettem, mintha fel sem vettem volna az egészet. Tökéletes közönnyel hárítottam el minden ellenséges megnyilvánulást a környezetemben. Ne mutasd ki, hogy bármit is érzel. Nézz a szemébe rezzenéstelen tekintettel. Tégy úgy, mintha tudomást sem vennél róla. Akkor éreztem rá először az ízére ennek az újonnan megszerzett hatalomnak. Ne mutasd, hogy fáj. Légy úrrá a fájdalmadon, seperd a szőnyeg alá, és menj tovább. Ezzel a stratégiával valósággal őrületbe tudtam kergetni a felnőtteket, és ez csodás érzés volt.

Bármilyen nyomasztó is volt az élet abban az átkozott börtönben, mégiscsak ott találkoztam először William Shakespeare-rel.

Egy szombat este történt. Betereltek bennünket a díszterembe, de ezúttal nem azért, hogy elénekeljük az iskolai indulót – hála az égnek! –, hanem hogy megnézzünk egy filmet, egy igazi hangosfilmet. Az iskola bérelt egy filmvetítőt és egy gépészt, akit Mr. Gordon Phillipsnek hívtak. Ez volt az első filmvetítés az iskolában, és nagyon izgatottak voltunk.

Leültünk a fapadokra, és vártunk. Néhány perc múlva megjelent Mr. Harrison, az igazgató fekete palástban, hogy ezzel is érzékeltesse az ünnepi esemény jelentőségét. Mögötte dragonyosléptekkel jött a nagy, szuszogó párja, az öreg Ma Harrison. Utánuk a tanáraink libasorban: Max Horton, Lob Garnett és a többiek. Az igazgató első dolga volt, hogy csendre intsen bennünket: semmi beszéd, semmi mozgolódás, semmi nevetgélés. Aki megszegi ezeket a szabályokat, azt eltávolítják a helyiségből, ahonnan – mi legalábbis így képzeltük – egyenesen viszik is át a tornaterembe, hogy végrehajtsák rajta a halálos ítéletet.

– A Hamlet egy nagyon fontos filmalkotás – kezdte a szónoklatát Mr. Harrison. – A világ legnagyobb Shakespeare-színésze, Mr. Laurence Olivier rendezte, aki a küldetésének tekinti, hogy megismertesse a világgal a warwickshire-i bárd, Mr. William Shakespeare magasztos költészetét és páratlan bölcsességét.

Jóságos Isten, csak ezt ne! Csak ne Shakespeare-t! Kímélj meg bennünket a dögunalmas közhelyeitől!

Mr. Harrison még vagy öt percig szónokolt Shakespeare-ről és Laurence Olivier-ről. Végül megköszönte a gépésznek, Mr. Gordon Phillipsnek, Griffithstownból, hogy eljött hozzánk.

Csak ezt a másfél órát éljem túl valahogy – fohászkodtam magamban. Az igazgató ekkor felszólított bennünket, hogy kövessük a példáját. Mindnyájan a Griffithstownból érkezett Mr. Gordon Phillips felé fordultunk, és kórusban kiáltottuk: „Köszönjük, Mr. Phillips Griffithstownból!” Ilyen lehet a pokol – gondoltam.

Mr. Phillips Griffithstownból ott állt két filmvetítőgép mögött, mozdulatlanul, készen rá, hogy akcióba lépjen. Kövérkés, olajos képű fiatalember volt. A haja fénylett a Brylcreem-pomádétól, amivel a koponyájára tapasztotta a tincseit, és az ünnepi alkalomra való tekintettel kék csokornyakkendőt kötött. Ez tényleg maga volt a pokol.

A nagy vetítővásznat a színpad közepén állították fel.

Lassan elsötétedett a terem. A vásznon megjelent a J. Arthur Rank filmvállalat logója: az óriási gong, amit alaposan megzengetnek, utána a felirat: A. J. Arthur Rank Enterprise. Aztán elsötétedett a vetítővászon, majd néhány másodperc múlva felcsendültek William Walton kísérőzenéjének telt nyitóakkordjai.

Egyszerűen… lenyűgöző volt. A nyitójelenet a helsingőri várfokon. A jelenés – Hamlet apjának szelleme. Aztán a következő jelenet a királyi kastélyban. És Olivier. Hamlet nyitó monológja:

Ó, hogy nem olvad, nem hígul s enyész

Harmattá e nagyon, nagyon merő hús!

Megigézve ittam a szavakat az elsőtől az utolsó sorig.

De törj meg, szívem, mert nem szólhat a száj.1

Soha nem éreztem még ehhez foghatót. Nem láttam át a Hamlet szerkezetét, nem érzékeltem a költői szöveg finomságait, ennek az archaikus, számomra mégis új, ismeretlen nyelvnek a ritmusát, szóképei lenyűgöző szépségét.

De azt éreztem, hogy Olivier a dán királyfi alakjában hozzám beszél, és a legbelsőbb, legmélyebben rejlő énemet szólítja meg. Földöntúli élmény volt. Ahogy Hamlet gyászolja halott apját – az a szívbe markoló fájdalom az anyja árulása miatt. Nem tudtam megálljt parancsolni a könnyeimnek, olyan mélységesen megindítottak a királyfi szívhez szóló szavai, amelyekkel visszaadja a megszomorított apák és anyák mérhetetlen fájdalmát, és ráébreszt, hogyan kísértenek bennünket a múlt gyötrő emlékei. Ahhoz túl fiatal voltam, hogy felfogjam e régies nyelv minden szavának mai értelmét. De mindaz, amit hallottam, a lelkem, a lényem legmélyéig hatolt.

Második fejezet SZÁZÖTVENMILLIÓ KILOMÉTERRE

Ebben a bentlakásos iskolában olyan gyatrán teljesítettem, hogy a szüleim már komolyan azt fontolgatták, érdemes-e itt folytatnom a tanulmányaimat. Kétségbeesésükben úgy döntöttek, hogy keresnek valakit, akinek a segítségével felkapaszkodhatok a skolasztika távoli magaslataira, valakit, aki – suttogták egymásnak, nehogy meghalljam – „latba veti a befolyását az érdekemben”.

Az egész olyan volt, mint egy Shakespeare-vígjáték: tele kacsintásokkal és félreszólásokkal. Nekem pedig hálásnak kellett volna lennem, hogy ekkora hűhót csapnak értem, de én úgy éreztem, árulás lenne magammal szemben, ha elfogadnám, hogy hülyének néznek, és belemennék ebbe a játékba. Semmi kedvem nem volt hozzá.

Végül a szüleim megtalálták a megfelelő jelöltet, egy titokzatos nagybácsit, akinek megvolt a kellő befolyása az ilyen ügyekben. Ő volt Eddie bácsi, aki, mint megtudtam, Portchawl Rest Bay negyedében lakott, és egy talpig becsületes, egyenes embernek számított. Rá osztották a megmentőm szerepét.

Ez a csodálatra méltó ember, akit mindenki Eddie bácsinak szólított, apám ágán volt rokonunk. Átkozottul gazdagok, mondogatta róluk apám. A többes szám idős nagybátyáimra és nagynénéimre vonatkozott, akiknek, mint Rest Bay-i crachachoknak, a St. Mary’s Street-en volt házuk. Crachach volt a nem éppen hízelgő gúnyneve a walesi értelmiségi elitnek, amelynek tagjai irányították a hazai iskolarendszert.

Egyik nagypapám sem volt ilyen fennkölt lélek. Hopkins nagypapa – vagy csak egyszerűen H. nagypapa, ahogy én hívtam – régi vágású, kemény ember volt. És szerette ki is mutatni, milyen kemény fából faragták. Minden reggel hideg fürdőt vett, és utána végigdolgozta a napot. – Kemény vagyok, akár az acél – mondta, majd ökölbe szorított kézzel kinyújtotta a karját, és széttárta az ujjait.

– Ezt nézd meg – mondta –, meg sem rezdülnek. Ez az erő igazi jele. Keménynek kell lenned, ha boldogulni akarsz. Csak a legerősebbek maradnak fenn, ezt sose felejtsd el.

1878-ban született a dél-walesi Neath-ben, és a családi krónika szerint – aminek lehet, hogy ő volt a szerzője – kamaszkorában megszökött otthonról a részeges apja miatt. Felkapaszkodott egy tehervonatra, és meg sem állt Londonig. Bermondsey-ben, Kelet-Londonban szállt meg valamelyik panzióban. Pénze alig volt, de talált magának munkát. Felvették takarítónak egy belvárosi német pékségbe.

Itt tapasztalta meg, hogy milyen szakadatlan robotolásból áll a pékek élete. Nem sok öröme telt a kemény munkában, de hamarosan kitanulta a szakma minden csínját-bínját. Kitűnő pék- és cukrászmester lett belőle, aki hírnevet szerzett magának a süteményeivel. Később több díjat is nyert Londonban az Earl’s Court-i cukrászversenyeken. Az ezüstserlegeit ma is őrzöm. A legtöbbön vésett feliratok is voltak. Az egyiken például ez áll: ARTHUR RICHARD HOPKINS 1924, FIRST PRIZE FOR CURRENT BUNS (ELSŐ DÍJ A MAZSOLÁS POGÁCSÁÉRT)

Elképzelhető, hogy a történetét itt-ott kiszínezték, de hogy mindez valóban így történt, afelől nincs kétségem. Csodáltam az öregurat. Ő persze nem volt nagy véleménnyel rólam, de azt értékelte, amikor zongoráztam neki.

– Mekkora feje van ennek az Anthonynak – mondta egyszer anyámnak. – Kár, hogy nem az eszétől nőtt ekkorára.

Hopkins nagypapa ateista volt, vegetáriánus, rajongott Darwinért, és George Bernard Shaw volt a kedvenc drámaírója. Lelkes figyelemmel kísérte az amerikai önsegélyező mozgalom tevékenységét. Több könyvet is mutatott nekem, amiket még tanonc korában vett Londonban egy Charing Cross Road-i ószeresboltban. Bár a fizetéséből a lakbérére és az élelemre is alig futotta, ezeket a könyveket – köztük Dwight Baldwin Evils of Tobaccóját és George Malcolm Stratton Developing Mental Powerjét megvette magának.

Egyszer mesélt nekem egy Gerald nevű fiatalemberről, aki a munkatársa volt abban a londoni pékségben. Ez a Gerald elvett egy fiatal nőt, és született egy gyerekük, de olyan kevés pénzük volt, hogy betevőre is alig futotta. Gerald nagyon beteg volt. A nagypapám szerint tüdővészes lehetett, legalábbis a szaggatott, száraz köhögése erre utalt. Egy reggel nem ment munkába, és a műszakkezdés előtt az üzemvezető közölte a dolgozókkal, hogy a fiatalember az éjjel meghalt tüdőgyulladásban. Senki nem szólt semmit, mindenki nekilátott a dolgának.

Hopkins nagypapa belépett a munkásmozgalomba, és agitátor lett belőle. Apámnak elmondta, hogy egyszer találkozott Vlagyimir Leninnel is. Hogy tényleg így volt-e, vagy ez is csak a maga költötte legenda része, senki nem tudja, de akár igaz is lehetett, mert Lenin önkéntes száműzetése alatt egy ideig Londonban is élt. Trockij is élt az angol fővárosban, ahol abban az időben sok lelkes híve volt a marxizmusnak.

Amikor a nagymamámmal és három gyerekükkel – Miriammal, Richarddal és Lornával – Port Talbotba költöztek, sokat kellett nélkülözniük.

Walesről sokan úgy tartják, hogy a „dalok földje”. Dylan Thomas A mi erdőnk alján című, műve is ennek a mítosznak a jegyében fogant. De abban a Walesben, amelyet a nagyszüleim ismertek, már nyoma sem volt az eredeti népi kultúra romantikus szépségének.

1921-ben apámat, aki akkor tizennégy éves volt, Hopkins nagypapa kivette az iskolából, hogy beálljon dolgozni a Tanygroes Streeten lévő családi pékségbe, de fizetést nem kapott. 1936-ig ott is dolgozott.

Másik nagyapám, anyai ágon, Frederick Thomas Yeats volt. Délnyugat-Angliában, Wiltshire megyében, Pewsy-ban látta meg a napvilágot. „Késő bánat, eb gondolat”, „eső után köpönyeg”, „üsse kő” – ilyen és hasonló szólásokkal próbált vigasztalni, ha valami a kedvem szegte.

A vasútnál talált munkát, eleinte a swindoni rendező-pályaudvaron dolgozott, majd áttelepült Walesbe, és az újonnan épült vasöntödében kapott állást. Itt ismerkedett meg Sophia Phillipsszel, aki varrónőtanoncként dolgozott egy carmartheni ruhaüzletben. Miután egybekeltek, Port Talbotba költöztek. Két lányuk született, az első – az anyám, Muriel – 1913-ban.

A húgát, Jennyt kilencéves korában elvitte a torokgyík. Anyám akkor tizenkét éves volt. Egy napon éppen leültek reggelizni, amikor egy tompa puffanást hallottak az emeleti lépcsőfordulóból. A nagyapám felállt, bement a nappaliba, és ott találta Jennyt a lépcsőn, a korlátnak dőlve. Felrohant a lépcsőn, és a karjába kapta a kislányt. De már halott volt.

Anyám mesélte, hogy Jenny temetése napján, amikor kivitték a kis koporsót a halottaskocsihoz, hallotta, hogy az apja keservesen sír a ház mögött, a kertben. De másnap reggel a szokott időben megjelent az öntödében, ahol darukezelőként dolgozott. Amikor megkérdezték tőle, hogy nem akar-e kivenni pár szabadnapot, határozottan nemmel válaszolt.

– Nem tudom visszahozni, nem igaz? Miért gyötrődjek azon, amin nem tudok változtatni? Elment. Aki meghalt, az meghalt. És vele együtt meghalt a múlt is. Semmivé lett.

Soha többé nem beszélt a lányáról, akit mindennél jobban szeretett.

Eddie bácsit – Eddie James-t – valósággal istenítette a családja, és egymás közt csak suttogva, áhítattal beszéltek róla. Gyakran feljár Londonba fontos, hivatalos ügyekben. És sokszor a vonaton reggelizett az egészségügyi miniszter, Nye Bevan társaságában. Amúgy szerkesztő is volt az egyik cardiffi napilapnál, a Western Mailnél. És ismert sok magas rangú tisztségviselőt a Walesi Oktatásügyi Hivatalban. Arról, hogy nekem ebből végül mi jó származhat, akkor még sejtelmem sem volt.

Egy fülledt nyári vasárnapon Patty nagynéném meghívott bennünket teára az Esplanade Avenue-n lévő házukba, hogy találkozzunk Eddie bácsival. Autóval mentünk Patty néniékhez. Apám vezetett, anyám pedig, aki mellette ült, többször is hátrafordult, hogy megnézze, mit csinálok. Én az ajtónak dőlve gubbasztottam a hátsó ülésen. Rám szólt, hogy húzzam ki magam, és üljek rendesen.

– Remélem, Patty néniéknél nem így fogsz görnyedni! Ülj egyenesen, és ne izegj-mozogj. Próbálj meg viselkedni! És mondd, hogy „kérem” és „köszönöm”, amikor Patty néni süteménnyel kínál. Tartsd magad egyenesen a széken, és ne motyogj, ha Eddie bácsi kérdez tőled valamit.

Bámultam a tengerpartot az ablakon át, és az utolsó családi találkozóra gondoltam, arra a halálosan unalmas vasárnap délutánra. Mindenki ott volt, az egész Hopkins rokonság. Legalábbis én úgy gondoltam. Apám két nővére: Mimi és Lorna; Billy bácsi, Jack bácsi és Bobby, az unokatestvérem. Akár a szardíniák a dobozban, úgy zsúfolódtunk össze Davey Charles bácsi és Netty néni St. Mary utcai házának dohos nappalijában.

Anyám az úton még vagy százszor elmondta, hogy üljek egyenesen, és mondjam, hogy „kérek szépen”, meg „köszönöm szépen”, ha Netty néni megkínál egy szikkadt teasüteménnyel, amit egy virágos mintákkal díszített porcelántányéron nyomott a kezembe.

És akkor egy szenzációs ötletem támadt: Mi lenne, ha most, se szó, se beszéd hirtelen felpattannék, és úgy tennék, mintha begolyóztam volna, ahogy azok a dilinyósok a tébolydában? Miért ne? Rajta! Játszd el, hogy bekattantál, és törd szét azt a rohadt porcelántányért a drága Netty néni fején. Ez volt az a pillanat, amikor a bosszúvágy első szikrája felizzott abban a nehéz fejemben. A vágy, hogy őrjöngjek, törjek, zúzzak.

Miközben felidéztem magamban mindezt, észrevettem, hogy az apám engem néz a visszapillantó tükörben. Nem kaptam el a fejem, és hirtelen feltűnt – akkor először –, hogy mennyire hasonlít az amerikai énekesre, Bing Crosbyra. A szemem se rebbent, úgy néztem vissza rá. Közönyös, kifejezéstelen tekintettel. Ettől mindig falra mászott.

– Nem tudom, mi lesz belőle, de rohadtul aggaszt, hogy ilyen mulya – mondta az anyámnak.

– Az ég szerelmére, Dick! Hagyd már ezt abba! És nagyon kérlek, ne káromkodj! Patty néninél próbálj uralkodni magadon.

– Pokolba azzal az átkozott Patty nénivel! Patty néni így, Patty néni úgy. Istenverte, szenteskedő, képmutató banda! Egytől egyig.

– Akkor miért látogatjuk meg őket? Mi keresnivalónk van az apádnál és a nővéreidnél?

– Hogy miért megyünk? Azért, mert átkozottul gazdagok. És mert abban reménykedünk, hogy hátha lehull nekünk is egy-két morzsa az asztalról. Átkozott képmutatás az egész. Úgy, ahogy van.

Azon a nyomasztó vasárnap délutánon már nem tudtunk szabadulni az autóban a keserűségtől és a bosszúságtól, a walesi lélek emésztő mételyeitől.

Végül csak megérkeztünk Patty néni tengerparti házához.

Apám megnyomta a csengőt. Tompa csilingelés. Egy pirospozsgás, fiatal nő nyitott ajtót. Fekete ruha volt rajta, a fején fehér főkötő. Apám felhúzott szemöldökkel nézett anyámra, mintha azt mondaná: Elnézést az alkalmatlankodásért. Minden olyan nagyszerű és pompás, hogy mindjárt eldobom az agyam.

Bevezettek bennünket a nappaliba, és megkértek, hogy üljünk le, helyezzük magunkat kényelembe, Patty néni máris jön. Én anyám mellé ültem a kanapéra. Nemigen értettem, miért kell ültömben kihúzni magam, de azért megpróbáltam. Apám odament az az ablakhoz, és a függönyön keresztül nézte a tengerpartot, a hétvégére Wales minden tájáról idesereglett sokaságot, a megfáradt szülők és a padokon ejtőző magányos völgylakók körül ugrabugráló gyerekeket. Mintha a fél ország itt gyűlt volna össze ezen a sivár vasárnap délutánon.

Apám szemmel láthatóan ideges volt. Félrehúzta a függönyt, és dobolni kezdett az ujjaival az ablaküvegen.

– Ez hihetetlen – mondta a fejét csóválva.

– Mi olyan hihetetlen? – kérdezte anyám egy mély sóhaj kíséretében.

– Ez a rengeteg ember a parton. Mit csinálnak itt?

– Kikapcsolódnak, Dick. Jól érzik magukat. Ahogy azt a normális emberek szokták vasárnap. Miért nem ülsz le? És hagyd abba azt a dobolást. Olyan feszült vagy, hogy vibrál körülötted a levegő.

– Nem akarok leülni. Sokkal jobban esik állni. Mennyi az idő?

– Nem tudom. Három körül lehet.

Valahol a házban halkan megkondult egy óra. Mintha csak Patty néni jöttét jelezné, aki ekkor lépett a szobába. Olyan volt, mint egy Viktória-korabeli mátriárka: kicsi, de telt termet; egyenes, tekintélyt parancsoló tartás; erőteljes, mély alt hang.

Odalépett apámhoz, és kezet nyújtott.

– Szervusz, Richard. Hogy vagy?

– Szervusz, Patty néni. Köszönöm, remekül.

– Remek. Nagyszerű, nagyszerű.

Patty néni ezután anyámhoz fordult.

– Marjorie, ugye?

– Muriel – helyesbített anyám.

– Muriel. Hát, persze. Igen, Muriel.

Aztán rám nézett: – És ő lenne az a bizonyos fiúcska.

– Igen. Anthony – felelte anyám.

– Anthony. Hát, persze.

Anyám felém fordult.

– Köszönj szépen Patty néninek.

Engedelmeskedtem.

– Szervusz, Patty néni!

A méltóságteljes asszonyság végigmért tetőtől talpig, majd megsimogatta az arcomat.

– Szóval veled vannak problémák, igaz?

– Igen, azt hiszem – feleltem.

Anyám idegesen megrázta a fejét.

– Nincsenek vele problémák. Csak kicsit lassú észjárású. Semmi több.

– Ha valaki lassú észjárású, az probléma, nem igaz? – nézett kérdőn anyámra Patty néni.

Anyám erre már nem mondott semmit. Patty néni pedig még egyszer végigmért. Aztán megigazította a nyakkendőmet. Így akarta oldani a hirtelen támadt feszültséget.

– A mi Eddie-nk említette, hogy be kellene juttatni Anthonyt egy jó magániskolába. Miért is nem volt jó neki a West Mon?

– Boldogtalan volt ott – felelte anyám.

– A boldogság nem minden – csóválta meg a fejét Patty néni. – Iskolába járni kell, akár jó, akár nem. És mégis milyen iskolára gondoltok, Richard?

– A Cowbridge Grammar Schoolra gondoltunk, az lenne a legjobb.

Patty néni lesöpört a blúzáról néhány láthatatlan morzsát.

– Abba az iskolába csak értelmiségi szülők fiai járhatnak. Orvosok, jogászok gyerekei. Csak úgy mondom. Nem iparosok fiai. Azoknak a West Mon a legjobb iskola. Szóval azt szeretnétek, hogy Eddie latba vesse a befolyását, igaz?

Anyám válaszolt apám helyett:

– Erre gondoltunk, ha ez egyáltalán lehetséges.

Apám a bajusza alatt dörmögve kijelentette, hogy ideje lenne indulni.

Kínos csend támadt. Csak a sétányon rohangászó gyerekek kiáltásait hallottuk. Egy autó tülkölt hosszasan.

– Nos – törte meg a csendet Patty néni –, kértek egy csésze teát?

Odament az ajtóhoz, kinyitotta, és kiszólt a cselédnek:

– Bessie, készítheted a teát a vendégeinknek.

Ezután visszasétált a nappali közepére, és apám felé fordult.

– Eddie hamarosan itt lesz. Minden délután pihennie kell egy-két órát. Tudjátok, hogy van ez.

Apám nem hagyhatta ki ezt a ziccert.

– Minden délután? Miért? Annyira elfárad? – kérdezte ártatlan képpel, a gúny leghalványabb árnyalata nélkül.

Anyám villámló tekintettel meredt rá. Ha valaki, ő tudta, hogy apám ilyenkor mire képes.

– Igen, Richard. Eléggé elfárad. Sokat dolgozik. Szerkesztő a Western Mailnél. Aztán ott van a munkája a Walesi Oktatásügyi Hivatalban is. Holnap is fel kell mennie Londonba. Cardiffból indul, a hétórás vonattal. Mr. Bevannel lesz megbeszélése, és…

– Igazán? – vonta fel a szemöldökét apám. – Személyesen ismeri Nye Bevant? Akkor bizonyára a legfelsőbb körökben is otthonosan mozog, nem igaz?

Patty néni fel se vette a hangjából kicsengő leplezetlen gúnyt.

– Igen, Richard. Ahogy mondod. És annyit dolgozik, hogy alig marad ideje pihenésre.

Aztán az ajtó felé fordult.

– De ahogy hallom, már itt is van.

A következő pillanatban Eddie James, a Nagy Eddie lépett a szobába. Tekintélyes megjelenésű férfi volt: nemes arcél, gondosan fésült ősz haj, az orrán vastag, szarukeretes szemüveg. Határozott léptekkel odament apámhoz, majd keményen, férfiasan, ahogy a jóbarátok szokták, kezet szorított vele.

– Richard! Jól ismerem az apád. – Úgy beszélt, ahogy a tősgyökeres walesiek szoktak, mély bariton hangon, jól megzengetve a magánhangzókat, akár egy operaénekes. – A jó öreg Arthur Richard. Hogy van az a vén lókötő? Ott van még a Munkáspártban?

Apám feszültsége szemmel láthatóan felengedett a lelkes fogadtatástól.

– Tudod, hogy van ez, Eddie bácsi. Kicsit eljárt felette az idő. Már évekkel ezelőtt visszavonult.

– Mindnyájan öregszünk, Richard. Ahogy mondani szokták: a csúcsról már csak lefelé vezet az út.

Eddie bácsi megfordult, és anyámra nézett.

– Örülök, hogy megismerhetem, Mrs. Hopkins.

– Muriel – jegyezte meg anyám.

– Persze, Muriel.

Ekkor következtem én. Eddie bácsi barátságos mosollyal pillantott rám, és úgy mért végig, mintha valamiféle földönkívüli lény volnék egy távoli galaxisból.

– Te pedig, fiatalember, ha jól sejtem, te vagy az, akinek nem úgy vág az esze, mint a borotva. Jól mondom?

Anyám ezúttal sem késlekedett az intelmeivel.

– Állj egyenesen, vedd ki a kezed a zsebedből, és köszönj szépen Eddie bácsinak.

Engedelmeskedtem.

– Nahát, nahát! A mamád és a papád aggódik miattad, nem igaz?

– Igen, azt hiszem – feleltem halkan.

– Beszélj hangosabban! Ne motyogj!

Eddie bácsi kényelmesen elhelyezkedett az egyik karosszékben.

– Mi az erősséged?

Dermedten álltam, fogalmam sem volt, mit válaszoljak erre a kérdésre ennek a méltóságteljes, ezüstös hajú házi istenségnek.

Apám sietett a segítségemre.

– Beszélj Eddie bácsinak arról, hogy menyire érdekel a csillagászat.

Eddie bácsi meglepetten vonta fel a szemöldökét, és helyeslően bólogatni kezdett.

– Nocsak. Csillagászat? Ebben hasonlítunk. Halljam, mit tudsz.

– Tudom a kilenc bolygó nevét – motyogtam.

– Nem hallom! Hangosabban beszélj!

– Tudom a kilenc bolygó nevét – mondtam még egyszer.

– Halljuk.

Hadarva elkezdtem sorolni a bolygókat: Merkúr, Vénusz, Föld, Mars, Jupiter, Szaturnusz, Uránusz, Neptunusz, Pluto. Majd hozzátettem, hogy a Merkúr van legközelebb a Naphoz.

– Nagyszerű. Remek.

Anyám elismerően mormogott valamit.

– Mit tudsz még? – kérdezte Eddie bácsi.

– A Nap nyolc és fél fénypercre van a Földtől, ami nagyjából százötvenegyezer kilométert jelent. A hozzánk legközelebbi galaxis az Androméda, két és fél millió fényévre van tőlünk, és Galileo bajba került, amikor azt mondta, hogy a Nap a Naprendszer középpontja. Fawcett ezredesnek nyoma veszett az Amazonas dzsungelében, a Titanic 1912-ben jéghegynek ütközött, a New York-i Empire State Building a világ legmagasabb épülete, pontosan 443 méter…

– Ez igen! – bólogatott elismerően Eddie bácsi. – Hol tanultad mindezt?

– Arthur Mee Gyermekenciklopédiájából – feleltem. – Apám vette nekem hatéves koromban.

Ez volt az egyik legcsodálatosabb ajándék, amit valaha kaptam. Aznap fogorvoshoz kellett mennem, és nagyon fájt a kezelés. Délután, amikor hazaértünk, egy nagy doboz várt a lépcsőn, az ajtóm előtt. Olyan nehéz volt, hogy Mr. Jones, a szomszédunk segített anyámnak felvinni a lépcsőn a szobámba. Rögtön ki is nyitották. Tízkötetes enciklopédia volt benne. Tíz vadonatúj, kék, vaskos kötet, és mind az enyém volt.

Mindez egy gyönyörű nyári napon történt, mégis ágyba kellett bújnom, hogy kiheverjem a fogászati kezelést. Akkor kezdtem olvasni az enciklopédiát, és addig nem is tettem le, amíg nem végeztem mind a tíz kötettel. A Beethovenről és Mozartról szóló részekkel kezdtem, utánuk jöttek azok a szócikkek, amelyek a zeneszerzők mellett a legjobban érdekeltek: a „Tejút”, „Természet”, „Föld”, „A világ országai”, „Nagy tettek”. Újra és újra végigmentem mind a tíz köteten, a végén már a borítói is leváltak, olyan sokat forgattam azokat. Könnyedén megjegyeztem minden adatot: a világ leghosszabb folyóinak hosszát, a Föld összes országának fővárosát és zászlaját.

A szobában ülők elképedtek a hallottaktól, én pedig csak mondtam, mondtam, megállás nélkül. Csak akkor hagytam abba, amikor apám odalépett hozzám, a fejemre tette a kezét, és azt mondta, elég lesz, ne fárasszam tovább Eddie bácsit.

Ő azonban nem fáradt el.

– Hagyd csak, Richard. Hadd beszéljen a fiú. Úgy látom, van bőven mondanivalója.

Aztán hozzám fordult, de most már sokkal barátságosabb arccal.

– És az olvasással hogy állsz, Anthony? Mit szeretsz olvasni? Mi a kedvenc könyved?

– A Szél lengeti a fűzfákat Kenneth Grahame-től, a Prester John John Buchantól, a Twist Olivér és a Szép remények Charles Dickenstől.

– A Szép remények? Te jó ég! Charles Dickens? Igazán? Na és ki a kedvenc szereplőd? Netalán Pip?

– Nem. Abel Magwitch, akit elítéltek. A Twist Olivérben pedig Fagin és Bill Sikes.

– Uramatyám! Mr. Magwich? Komolyan? Az a rossz ember? Hát, nem mondom. És Fagin? Az egy iszákos alak, nem igaz? És Bill Sikes? Na és hogy állsz Shakespeare-rel? Őt szereted?

– Igen. A Hamletet. „Lenni vagy nem lenni: az itt a kérdés. / Akkor nemesb-e a lélek, ha tűri / Balsorsa minden nyűgét s nyilait.”2 És a Julius Caesar. Főleg Antoniusnak azt a beszédét, ami úgy kezdődik, hogy „Hatalmas Caesar”. És a másikat: „Barátaim, rómaiak, földieim.” 3

Eddie bácsi elnevette magát.

– Istenemre, elég, elég!

Teljes volt a győzelem. Mindenki nevetett. Ha jól láttam, még Patty néni is. Eddie bácsi pedig kimondta az ítéletet.

– Nos, kedves Richard és Marj… bocsánat, Muriel, ahogy látom, a fiatok egy álmodozó. Ennyi az egész. Egy született álmodozó. Még az is lehet, hogy egy napon ámulatba ejt mindannyiunkat. Ki tudja? Nem szokott írni? Milyen a helyesírása?

– Nagyon jó – felelte anyám. – Mindennap azokat az enciklopédiákat bújja. Szépen rajzol, és zongorázik is. A Holdfény szonáta a kedvence.

Vettek nekem egy zongorát, hogy kedvet kapjak hozzá, és így is történt. Szerettem zongorázni, ahogy rajzolni is.

Eddie bácsi helyeslően bólogatott, majd felkelt a bírói karosszékéből, és kijelentette:

– Szorgalom. Erre van szüksége. És különórákra. Reggel felmegyek Londonba. Elég korán lesz, de felhívom a cowbridge-i igazgatót, Mr. Idwal Reest, aki remek fickó. Még Cambridge-ből ismerem. Igen. Vagy még ma este, vagy holnap reggel felhívom Londonban. Azt hiszem, jobb lesz holnap. Meglátjuk, mit tehetünk. De a fiúnak mindenképpen különórákat kell vennie számtanból és algebrából.

Anyám hazafelé az autóban kijelentette, hogy büszke rám. Apám rám nézett a visszapillantó tükörből, és helyeslően bólintott.

– Jogosan. Reménykedjünk, hogy Eddie bácsi közbenjárása segíteni fog.

És a befolyásos Eddie bácsi beváltotta a hozzá fűzött reményeket. Hála neki és Mee Gyermekenciklopédiájának 1951-ben, tizenhárom évesen bejutottam Cowbridge-be. Végre megtaláltam a helyem. Legalábbis akkor azt gondoltam.

TARTALOM

Bevezetés: Jól csináltuk, kölyök!

1. Elefántfej

2. Százötvenmillió kilométerre

3. Varjú

4. Bolondok napja

5. Terrazzo. Terrazzo. Terrazzo

6. Néma megvetés

7. Ha nem vagy ott időben, megnézheted magad

8. Átutazóban

9. Sodródva

10. Ravasz walesi róka

11. Te viszed el a show-t

12. Míg tart a bor és friss a rózsa

13. Gondolkodj! Vedd elő a józan eszed!

14. Meg fog ölni

15. New York

16. A Ship Inn

17. Nem tudhatod, mikor jön a halál

18. Ember, és ettől olyan ijesztő

19. Szép, nagy szemű babbal, és jó chiantival

20. Az élet, az élet, az élet!

21. Azok a zakatoló hangok a fejemben

22. A Cadillac-mosoly

23. Semmiből mi sem lesz

24. Ne kérkedj a tehetségeddel

25. Minél idősebb leszek, annál kevesebbet tudok

Köszönetnyilvánítás

Függelék: Anthony Hopkins verses olvasókönyve

Képek

A szerzőről

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Libertinus Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License