Fordította

Sziklai István

A fordítás alapjául szolgáló mű:

James Patterson and Matt Eversmann, First Sergeant, USA, Ret. with Chris Mooney: WALK IN MY COMBAT BOOTS – True Stories from America’s Bravest Warriors

Copyright © 2021 by James Patterson

This edition arranged with Kaplan/DeFiore Rights through Graal Literary Agency.

All rights reserved.

borítóterv © Penguin Random House LLC

borítófotók © Shutterstock, Arcangel

Hungarian translation © Sziklai István, 2022

© XXI. Század Kiadó, 2022

ISBN 978 963 568 205 8

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Bardi Erzsébet

Szakmai lektorálás Dr. Csengeri János százados, PhD

Ebook Hársfai László

Korrektúra Török Judit

Rory Patrick Hamillnek

ELSŐ RÉSZ

SZÓLÍT
A KÖTELESSÉG

MIKE LEVASSEUR

Mike Levasseur a connecticuti Hartford mellett nőtt fel. Amikor 1997-ben elvégezte a középiskolát, belépett az Egyesült Államok Szárazföldi Haderőnem Nemzeti Gárdájába. Katonai szolgálata mellett húsz éven át civil tűzoltóként és mentősként tevékenykedett. Nyolc misszióban szolgált, ebből háromszor harci körülmények között. Miután többször is megsebesült, Mike harmincnyolc évesen nyugdíjba vonult, majd a Georgetown Egyetemen veszélyhelyzetek kezeléséből szerzett mesterdiplomát.

Nem fogjuk túlélni.

Ezt Jackson, a szakaszom rajparancsnoka mondja. A kuvaiti bázison – ami 2004-ben nem volt más, mint egy nagy halom sátor a sivatag közepén – található több mint negyven Humveere utalt ezzel. A járművek mind védtelenek voltak: zéró páncélzat.

Hajnali két óra van, épp most szálltam ki a gépből.

Jackson kinyitja a katonazsákját, és kivesz két nagy palack Gatorade-et – a nagy egyliterest. Átnyújtja őket nekem, majd elgondolkodva belenéz a zsákjába.

– Inkább legyen három – közli, és kikap még egyet. – Gyere utánam!

Huszonnégy órával ezelőtt még Fort Drumban voltam, New York állam északi részén, az Egyesült Államok Hadseregének Nemzeti Gárdájánál kiképzésen, és majd megfagytam a mínusz negyven fokban.

Azóta nem aludtam, hogy elrángattak a gyakorlótérről. Egyetlen katona sem alszik, ha azt mondják neki, hogy háborúba megy.

Jackson kerít egy műszakit.

– Bagdadba megyünk – közli vele –, és szeretném, ha egy darabban érnénk oda.

– Mire van szüksége?

– Páncéllemezre. Elegendőre ahhoz, hogy behegeszthessük az ajtókat, és hogy beborítsuk az alját, arra az esetre, ha a Tampa hadtápúton ráfutnánk egy pokolgépre. A Humvee padlóját is ki akarom belülről bélelni homokzsákokkal.

Jackson felemeli a gatorade-es palackot.

– Mindenki kap egyet. Vodka, gin és bourbon – jó cucc, nem az olcsó vacak. Megegyeztünk?

Öt órával később már egy megbuherált Humveevel haladunk a konvoj élén észak felé a Kuvaittól egészen Moszulig tartó nagy sztrádán. Az út sík, és robbanásoktól fekete. Egy autónak látszó égő roncsból füst gomolyog az élénkkék sivatagi égboltra, és erről eszembe jut Bosznia. Az ottani támaszpont kórházának sürgősségi osztályán dolgoztam, amikor bekövetkezett szeptember 11. Élőben néztük a kórház váróhelyiségében a tévén. Amikor láttuk, hogy a második gép az épületbe csapódik, mindannyian tudtuk, hogy háborúzni fogunk.

Jackson megáll. Még fél kilométert sem tettünk meg.

– Lehetséges, hogy robbanószerkezet van előttünk – mondja. – Meg kell várnunk, amíg a tűzszerészek eltakarítják.

Kiszállunk. Minden lapos, száraz, a forróság elviselhetetlen. A távolban kézifegyverek hangját hallom. Az adrenalinszintem felszökik, a szám kiszárad. Folyton körbe-körbelesek.

Boszniában szanitécként dolgoztam. Időnként kölcsönadtak – futtattak, ahogy mi hívjuk – olyan egységeknek, amelyeknek nagyon kellett egészségügyis harci járőrbe. Leginkább attól paráztam, hogy taposóaknára lépek. Soha senki nem lőtt rám.

A pokolgép eltakarítása több mint egy órába telik. Visszaszállok a Humveebe. Az út a Bagdadtól északnyugatra fekvő Camp Anacondába valamivel több mint hat óra.

Nekünk két napig tart.

Az első fallúdzsai ütközetre három hónappal később, áprilisban kerül sor. Néhány srác a privát katonai cégtől, a Blackwatertől, egy páncélozott Chevy Suburbanben megáll a Fallúdzsába bevezető út hídján, mire egy csapat gyerek rohan oda hozzájuk, hogy rágógumit, cukorkát, üdítőt és hamis Rolexeket sózzanak rájuk. Az egyikük letekeri az ablakot, hogy cukorkát vegyen, mire a kölykök közül valaki egy repeszgránátot dob a Suburbanbe.

Négy amerikai megégett, elszenesedett holttestét húzzák ki a roncsok közül, és a hídnál felakasztják őket. A felkelők totális háborút hirdetnek az amerikaiak ellen Irakban.

A tévében elkezdik mutogatni, hogyan fejeznek le embereket.

A Camp Anaconda, ahol állomásozom, kiterjedt katonai utánpótlásbázis, és közel harmincezer civilnek, katonának, tengerészgyalogosnak és a Légierő tagjainak ad otthont. A haderő minden részéből vannak itt. Még a Haditengerészetből is.

A Camp Mortarville,{1} ahogyan az éjjel-nappal tartó támadások miatt nevezik, Irak legveszélyesebb helyévé válik. Az utánpótlást szállító pilóták le sem állítják a gépeik hajtóművét. Minden este, amikor lefekszem kis, A betűt formázó sátramban, ahol az áram az esetek talán negyven százalékában működik, és nincs folyóvíz, eltűnődöm – ahogy mindenki más is –, hogy vajon életben leszek-e reggelre.

A kórház Irak egyik legnagyobb kórháza, zsúfolásig tele van sebesültekkel, fiatal tengerészgyalogosokkal. A legutóbbi áldozat egy kölyök, aki rávetődött egy gránátra, hogy megmentse a társait, és belehalt. A neve Raphael Peralta, mexikói bevándorló, aki az Egyesült Államokba jött, és belépett a Tengerészgyalogsághoz.

Éppen egy másik fiatal srácot kezelek a sürgősségin, akinek a kezét csak egy bőrcafat tartja, amikor közlik velem, hogy kijelöltek egy légi sebesültmentő mentőakcióra – vagyis megint futtatnak. A kölyök egyfolytában kiabál, hogy siessünk, vágjuk le a kezét, és foltozzuk össze, hogy visszamehessen a haverjaihoz.

A Black Hawk helikopter hátsó ülésén az adrenalinszintem az egekben, amikor tudatják velem, hogy Szamarrába tartunk. Egy házilag gyártott bomba robbant fel a Hadsereg egyik őrhelye mellett. Ahogy a Black Hawk leszáll, emlékeztetem magam, hogy mindenre készen kell állnom.

A gépmadár ajtaja kinyílik, odakint kiabálás, füst és szélhordta homok fogad, én pedig kipattanok és futok. Valakinek tőlem függ az élete, hogy megússza-e.

A harctéren megbirkózni a sebesülésekkel, a pokolgépek lerobbantotta végtagok látványával, a rengeteg kiontott vérrel és más egyébbel… szürreálisabb, mint bármi, amit egy filmben láthat az ember. A robbanás a szárazföldiek két katonáját érte. Az egyikük halott. Később megtudom a nevét: Anthony J. Dixon szakaszvezető a New Jersey-i Lindenwoldból. Húszéves volt.

A másik még él. A hátán fekszik, és pislogva mered a tűző iraki napba. Térdre ereszkedem, és nekilátok érszorítót kötni a letépett lába fölé.

Elmondja, hogy Armando Hernandeznek hívják.

– Szeretném, ha őszinte lenne velem, doki. – Megnyalja az ajkát, a tekintete összekapcsolódik az enyémmel. – Megvan még a cuccosom?

Akasztófahumor. Ez az egyetlen, ami miatt nem tébolyodunk meg.

– Még megvan – felelem.

Hernandez elmeséli, hogy a kaliforniai sivatag egyik gazdálkodó településéről származik. Önként jelentkezett, hogy szolgálja a hazáját. Huszonkét éves, és gyerekei vannak. Sikerült stabilizálnom az állapotát. Ahogy visszarepülünk, folyton az egyenruháját nézem – ő is a Szárazföldi haderőnem tagja, mint én. Legalább százszor jártam már az őrhelyéhez vezető úton. Simán fekhetnék én is itt.

Hernandez él, amikor leszállunk, és él, amikor behozzuk a sürgősségire.

Éppen nekiállok feltakarítani, amikor egy zord arcú katonaorvos jön oda hozzám.

– Nem! – mondom neki, és megrázom a fejem. – Nehogy azt mondja…

– Esélytelen volt, hogy túlélje azokkal a sérülésekkel. Már azon is csodálkoztam, hogy még élt, amikor behozta a sürgősségire. – Látja, hogy nem veszem be, és hozzáteszi: – Higgye el, amikor azt mondom, hogy mindent megtett, amit lehetett.

Hiszek neki, de egy részem mégsem hajlandó hinni neki.

Az orvos látja, hogy őrlődöm, és folytatja:

– Mike, ha ez a Walter Reed katonai kórház bejárata előtt történik, a srác akkor sem élte volna túl.

Próbálok némi vigaszt meríteni ebből, ahogy a zuhanyzó felé tartok. A Tengerészgyalogság stílusában készült, csak hideg víz van. Lezuhanyozol, beszappanozod magad, ismét kinyitod a vizet, majd kiszállsz. Semmi frissítő vagy pihentető nincs benne. Ahogy súrolom a testem, mosom le magamról egy bajtársam vérét, fogalmam sincs, mibe fog nekem kerülni ez a háború.

Az elkövetkező egy évben itt, Irakban, az időm felét a támaszponton kívül fogom tölteni. Évekkel később aztán egy elég ronda poszttraumás stressz szindrómát szedek össze. Maradandó agykárosodást szenvedek attól, hogy többször is felrobbantanak. Nem fogok tudni futni, és lesznek napok, amikor alig tudok egyáltalán megállni a lábamon. Memória- és alvásproblémáim lesznek, és a későbbi feleségem időnként rajtakap majd, amint alva járva takarítok, sőt még a saját szekrényajtómat is betöröm. Ez az egyik oka, amiért nem fogok fegyvert tartani a házban.

De soha nem fogom megbánni. Emlékezni fogok Armando Hernandezre, Anthony Dixonra és Raphael Peraltára meg a fiatal tengerészgyalogosra, aki ordítva kérte, hogy vágjuk le a kezét, hogy visszamehessen harcolni a fivéreihez és nővéreihez. Rájuk fogok gondolni, és az összes bátor katonára, aki velem együtt szolgált Irakban, és a szívem dagad majd a büszkeségtől meg a szomorúságtól, de kísérteni is fog, hogy soha nem leszek képes pontosan elmondani másoknak, milyen áldozatot hoztak.

JASON DRODDY

Jason Droddy és ikertestvére, Kevin 2009. március 18-án lépett be a Szárazföldi haderőnembe. Hat évig szolgáltak a 75. rangerezred 3. rangerzászlóaljánál; hatszor jártak külszolgálatban, és mindketten több mint százötven bevetést hajtottak végre. Jason őrmesterként szerelt le. Ingatlanos cége, a Droddy Group veteránoknak segít otthont venni és eladni.

Nekem nem gond, ha meghalok. Tudatosan vagy tudat alatt, de meg kell birkózni vele, hogy jól végezd ezt a melót. Ha gondot jelent, akkor habozni fogok, és meg fognak ölni. Nincs második esély.

A rangereknél a bevetéseimbe beletartozik bizonyos kiemelt értékű iraki célpontok felkutatása és elfogása. Főleg éjszaka megyünk ki. Ilyenkor rengeteg ajtót kell berúgni és szobákba kell berohanni, és előre nem lehet tudni, hogy kivel – vagy mivel – fogunk találkozni. Minden alkalom egy újabb rejtély. Számtalan tűzharcba keveredek, és ezek között bőven akadnak igencsak hevesek.

Az ikertestvérem, Kevin, aki szintén ranger, az ország egy másik részén pontosan ugyanazt csinálja, amit én. Ez az első alkalom, hogy hosszabb időt töltünk külön.

Amikor előjön egy gyenge pillanat, fáradtnak érzem magam, vagy bármi ilyesmi, Kevinre gondolok. A rangerkiképzés során soha nem mutattunk gyengeséget, mert mindig erősnek akartunk mutatkozni egymás előtt. Nekem is erősnek és összeszedettnek kell lennem, hogy hazatérhessek a családomhoz.

És számomra nem kérdés, hogy Kevin és én együtt térünk haza.

Egyik este jön az eligazítás, hogy bevetés lesz, egy kiemelt értékű célpontot megyünk begyűjteni, aki egy táborban rejtőzik. Az embereink egész nap figyelték a helyet, és azok, akik láthatóan a tábort őrzik, fel-alá járőröznek a peremsávtól a táborral lényegében szemközti erdősávig. A lehallgatott adásokból megtudtuk, hogy egy második világháborús orosz nehéz géppuska található valahol a fák között.

„Védjétek a géppuskát”, hallottuk, amint ezt mondják. „Nehogy nedvesség érje! Valaki mindig figyelje!”

Aznap éjjel háromszáz méterre szállunk le a tábortól. Kirohanok a helikopter hátuljából. Hangosan zúg a rotor, és gyengék a fényviszonyok; nem látok semmit, viszont nagy a hangzavar, az összevisszaság.

A rosszfiúk nem tudják, hogy itt vagyunk. A vadmákmezőn lapulnak, miközben feléjük kúszunk. Látom, ahogy az egyik arc a táborból az erdősáv felé igyekszik, és a rádióforgalmazásból tudom, hogy a nagy géppuskához igyekszik. Nem hagyhatom, hogy odaérjen. Mindenáron meg kell védenem az egységet. Most.

Tüzet nyitok a könnyű géppuskámból, a gépfegyverrel, ami hosszú, hat–kilenc lövedékes sorozatokat lő, és kitör a tűzharc a rosszfiúkkal. Ez az első alkalom, hogy én kezdeményezem a harcot.

A srácokkal, akikkel együtt szolgálok, keményen, férfiasan próbálunk viselkedni, és úgy teszünk, mintha nem félnénk vagy aggódnánk. Tudják, milyen szoros a kapcsolatom a fivéremmel. Bármikor, amikor a parancsnokság megtudja, hogy Kevin harcérintkezésben áll az ellenséggel, mindig meghívnak az Összhaderőnemi Műveleti Központba (JOC), hogy láthassam a drónok felderítő-, megfigyelő- és hírszerző (ISR) felvételeit, és így szemmel tarthassam, mi történik. Nehéz látni Kevint harcolni, de egyben megkönnyebbülés is, hogy ott van, és tudom, jól van.

Belekezdünk egy egész napos bevetésbe (ROD), amikor éjszaka beszivárgunk, megközelítjük a célpontot, és közvetlenül napfelkelte előtt akcióba lendülünk. Ezután napközben a táborban maradunk, majd harcolunk, vagy csak várunk a harcra. A következő éjszaka továbbmegyünk egy másik célponthoz, vagy átvágunk több lövészárok vonalán, és behatolunk valami igazán durva terepre.

Én egy közkatonával vagyok, és ketten indulunk el a lövészárok mentén, ami az egyik harcállásponttól a másikig vezet. Éppen a belső perem mentén sétálunk, amikor odaszól nekem:

– Hé, tartsa nyitva a szemét! Láttunk itt egy kis mozgást a nap folyamán.

Haladok tovább az árokrendszer mentén, ami elkanyarodik S alakban. A szememet meresztve meredek az árokba, de nem látok túl sok mindent. Megindulok, és próbálok a lehető legészrevétlenebb maradni.

Beszélgetést hallok. Először azt hiszem, hogy az egyik emberem az, talán éppen azt mondja, hogy mindenki vissza, próbáljanak jobban szétszóródni. Aztán hegyezem a fülemet, és hallom, hogy pastuul beszélnek, a pastuk iráni nyelvén – és közel vannak, nagyon közel. Az adrenalinszintem az egekbe szökik, és földbe gyökerezik a lábam.

Beleszólok a rádióba.

– Hangokat hallok a sarkon túl.

Az egyik főtörzsőrmester válaszol.

– A többiek másszanak át a falon! Használják fedezékként, és próbálják meg kiszúrni, honnan jönnek a hangok.

Egy kicsit visszahátrálok. A rajom átugrik a falon, én pedig továbbindulok az S kanyar felé. Amint átjutok rajta, hallom, hogy egy géppuska tüzet nyit, és megszórja a falat, ami mögött a rajom meghúzza magát.

Gyakorlatilag felmászunk a falra, feldobjuk a géppuskát a tetejére, és tüzet nyitunk. Lelövünk két fickót, akik menekülni próbálnak. Tudom, hogy van egy harmadik is valahol. Valahányszor átkukucskálok a falon, mindig látom, ahogy alulról torkolattűz villan, ahonnan ez a harmadik fickó ránk lő.

A könnyű géppuskám beragad. Fogom az összes gránátomat, amim van, és átdobom a falon, hogy időt nyerjek magamnak, amíg helyrehozom a fegyvert.

A rosszfiú abbahagyja a tüzelést. Várok.

Csend van.

– Másszanak át a falon! – parancsolja a főtörzsőrmester. – De előtte gondoskodjanak fedezőtűzről!

Elhelyezkedünk, hogy fedezni tudjuk a többieket. A 3. raj srácai átnyomulnak a falon, és nekiállnak megtisztítani a lövészárkokat.

Mi is átugrálunk a falon. Pont előttünk egy ledöngölt gyalogút van, ami a közel két méter mély árokba vezet le meredeken. Megállunk a tetején, és lefelé sasolunk. Ahogy továbbmegyek, találok egy, az árkon átívelő kis, tapasztott agyaghidat. Jobbra tőlem a rajparancsnokom leül az árok szélére, és benéz a híd alá, nehogy ott legyen a harmadik arc, aki ránk lőtt.

Átkelek a hídon. A túloldalon találok egy halom fegyvert, amit az ellenség megpróbált elrejteni. Rossz lenne, ha itt robbanna egy pokolgép, ezért békén hagyom a kupacot, visszamegyek a hídon, és elindulok a rajparancsnokom felé. Ő beugrik az árokba, én pedig látom, hogy torkolattűz villan a híd alatt.

Azonnal megfordulok, és a falhoz vetődöm, hogy fedezékbe húzódjak. Ekkor meghallom a rajparancsnokom ordítását, és mivel ebből tudom, hogy eltalálták, megfordulok, és visszaszökkenek az árok vonalához, ahol látom, hogy a velem levő közkatona éppen kihúzza a rajparancsnokomat az árokból. Leugrom, és a híd alatti területre összpontosítva fedezőtüzet nyitok. Nem igazán látom, hogy hol lehet a lövész, ezért lövök mindenfelé, hogy legyen idejük kihúzni a rajparancsnokomat.

Amint tudom, hogy kikerült és nincs veszélyben, én is kimászom, és átugrom a falon. Azonnal visszahúzódunk annyira, hogy a gépmadarak leszórhassák a csomagjaikat.

Alig kapok levegőt, és arra gondolok: nem hiszem, hogy még egyet tudok lépni.

Felbukom.

Kizárólag csak az adrenalin tartott talpon, az működtetett eddig, és most, ahogy kezd elmúlni a hatása, a testem ráébred, hogy mennyire elfáradt, és összeesek.

Hanyatt fekszem egy szőlőben a tőkék között, várom, hogy tüzet nyissanak rám, és Kevinen kezd el járni az eszem. Imádkozom, hogy jól legyen, bárhol is van. Biztonságban.

Együtt megyünk haza, mondogatom magamban.

Megérkeznek a madarak, és egyik végétől a másikig szétbombázzák a lövészárkot.

JODI MICHELLE PRITCHARD

Jodi Michelle Pritchard édesapja a Légierőnél szolgált, ő Ohióban született, és hat hónapos korában költöztek a nyugat-virginiai Berkeley Springsbe – a porfészekbe, ahol egyetlen közlekedési lámpa akadt. Jodi egykeként nőtt fel, és saját bevallása szerint fiús lány volt, imádott az udvaron játszani a G. I. Joe figuráival, és már korán beleszeretett a hadseregbe. Dédnagyapja az első világháborúban, nagyapja a második világháborúban szolgált, az apja pedig önként jelentkezett Vietnámba. Jodi folytatni szerette volna családja katonai hagyományait, és apjához hasonlóan belépett a Légierőhöz. 1998 augusztusában, mint az országos nyilvántartásban szereplő mentőápoló, részt vett a texasi San Antonió-i Lackland légibázison tartott alapkiképzésen. A Nyugat-virginiai Légi Nemzeti Gárda légiápolója. Jelenlegi rendfokozata őrnagy.

Az én időm 2003-ban jön el. Irakba megyek, a Tartós Szabadság (Enduring Freedom) hadművelet keretében.

Felszállunk a C–141-es katonai szállítógépre az orvosi műszerekkel teli zsákjainkkal, repülő- és vegyivédelmi felszerelésünkkel. Az infúziós pumpák, a szívmonitorok és az összes lényeges orvosi berendezés, amire szükségünk lehet, már el van rendezve, de a helyet nekünk kell kialakítanunk, fellógatva a hevedereket és felállítva a rudakat a hordágyakhoz.

Velem van a személyes holmim is egy zsákban. Benne a búcsúlevelem, az utolsó üzenetem a szeretteimnek. Remélem, hogy nem lesz rá szükségem.

Tapasztalt repülő vagyok, de huszonhárom évesen a legfiatalabb a csapatban.

Ma este Bagdadba repülünk, ami nemcsak a legbiztonságosabb, legvédettebb leszálló-, hanem egyben a legközpontibb hely is, ahol a pácienseinket – sebesült katonákat, gyerekeket, sőt foglyokat – felszedhetjük. Fogjuk, felpakoljuk őket, és hatórás repülőúton térünk vissza a németországi Ramstein légibázisra.

A pilótánk eligazítást tart felszállás előtt.

– Figyeljenek, amikor az iraki légtérbe érünk, jön az elsötétítés.

– Ami mit jelent? – kérdezem.

– Lekapcsoljuk a fényeket, és éjjellátóval repülünk be. Maguk vegyék majd fel a szemüvegeket. Aztán rohamtempóban szállunk le.

Te jó ég! Vettem már részt gyakorlaton, ahol egy C–130-assal landoltunk viharsebesen. De a 141-es teljesen más gép. Úgy hallottam, hogy ezt a repzajt lényegében spirálozva kell letenni.

Amikor elérjük az iraki légteret, minden elsötétül – nincs fény, csak az éjszaka. Be vagyok kötve. A rakomány eltakarja az összes ablakot, és nem tudunk felkelni, hogy megnézzük, mi történik odakint.

Felveszem a sisakomat és a golyóálló mellényt.

A rakodómester rám néz, és azt mondja:

– Rá kell ülnöd.

– Mire üljek rá? – meresztek nagy szemeket.

– A golyóálló mellényedre – feleli. – Amikor spirálban leszállunk, lőni fognak ránk, és a lövedékek esetleg átüthetik a gép testét. Az irányuk miatt, ha a mellényeden ülsz, sokkal jobb esélyed lesz arra, hogy nem találnak el.

– Akkor minek kell sisakot vennem?

Ezen mindenki elneveti magát, még a rakodómester is. A pillanat komikus, de én arra gondolok: Mi a francba keveredtem?

Mindannyian a golyóálló mellényeinken ülünk, amikor rádiócsend lesz, bár halljuk, ahogy a leszíjazott rakomány újra meg újra nekicsattan a gép padlójának.

Nem beszélgetünk egymással, de a fejhallgatónkon halljuk, ahogy a pilóta, a másodpilóta és a mérnök összehangolnak, és végigveszik az ellenőrző lista tételeit.

– Rendben – hallom, ahogy a pilóta odaszól másodpilótának –, megkezdjük az ereszkedést.

A gép élesen balra kanyarodik.

Elkezd bedönteni.

Aztán következik a spirál. Olyan, mint egy hatalmas dugóhúzó – egy pokoli hullámvasút.

Ami egyre csak megy és megy és megy.

A pilóta szólal meg.

– Tüzelnek tizenegy óránál.

Hallom kintről a lövöldözést.

Ránk lőnek.

A másodpilóta azt mondja:

– Tüzelnek két óránál.

Még ha az ablakok nem is lennének eltorlaszolva, akkor sem látnám a lövedékeket, mert nem tettem fel az éjjellátó szemüveget. De a pilóták látják, és a gép egyre csak írja le a spirált, már sosem lesz vége…

Bumm, már a földön is vagyunk, a hajtóművek lassulnak.

Fogalmam sincs, mi fog történni ezután.

Leengedik a rámpákat. A kórház és a MASF – a Mozgó Légi Pihenő Létesítmény – egy-egy képviselője feljönnek a fedélzetre, átadják nekünk a papírokat, és belekezdenek a mondandójukba, csakhogy nem halljuk őket, mert a gép hajtóművei még mindig járnak. Miért nem állították le a gépet?

Gyorsan rájövök, hogy miért: a reptéren meleg a helyzet. A bázist több aknavető-találat éri.

– Nem hallom magukat… nem halljuk magukat! – kiabálom. – Csak hozzák fel őket a fedélzetre, a többit majd mi elintézzük!

Felpakoljuk a sebesülteket, és felszállunk. Ugyanazért kell spirálban repülnünk felfelé, amiért lefelé is kellett – hogy elkerüljük a légelhárítás tüzét.

Húsz páciensünkből tízen fekszenek a hordágyakon. Istenem, szegények – van, aki szanaszét van lyuggatva, más a végtagjait vesztette el. Az egyik katonánál egy kínzóeszköznek tűnő fém húzósín rögzíti a csípő gömbcsuklóját a combcsonthoz. A szerkezetet mintha egyenesen a Fűrész című horrorfilmből szedték volna.

Körbejárunk egy tekercs fehér ragtapasszal, letépünk belőlük három-négy centit, és minden párnára felragasztjuk őket. A tapaszra ráírjuk a beteg fájdalomszintjét, sebesülése helyét, a kapott gyógyszert és annak adagolását.

Ápolnunk kell a betegeket, és eközben ott van még a repüléssel járó stressz is – mint például a nehézségi erők, amelyek árthatnak a beteg intravénás tasakjának. Folyamatosan állítgatjuk az infúziókat – és folyamatosan figyeljük a húzósínes pácienst. A combcsontjai, amelyeket csapok tartanak össze, beleremegtek a felszállásba, és zörögnek valahányszor légörvénybe kerülünk, ami óriási fájdalmat okoz neki, hiába igyekszünk tőlünk telhetően a lábát a lehető legjobban kipárnázni.

Valaki azért kiabál, hogy ki kell mennie a mosdóba. Le akar szállni a hordágyról, de nem tud, mert hiányzik az egyik lába.

Valaki más kiáltozni kezd, hogy adjunk neki érzéstelenítőt. Mellette egy másik beteg csendben ül, és csak bámul maga elé. Tele van a feje mindennel, alig tud válaszolni a kérdéseinkre.

Megnézek egy katonát, akinek hiányzik a fél arca. Felnéz rám, és azt mondja:

– Asszonyom, tudnom kell, mikor száll le a gép. Tudnom kell, mikor mehetek vissza Irakba.

– Meglőttek, édesem. Adjunk ennek egy kis időt, oké? Sok mindenen ment keresztül.

– Nem, én vissza akarok menni.

– Megértem, világos. És én is azt akarom, hogy visszamenjen. Tényleg. De előbb el kell vinnünk Ramsteinba, hogy az orvosok gondoskodhassanak magáról. Hagyjuk, hogy a teste meggyógyuljon, aztán visszaviszünk.

– De jól vagyok, vissza akarok menni, készen állok.

Nem ő az egyetlen katona, aki ezt mondja nekem a repülőút alatt. A fedélzeten lévő összes srác vissza akar menni. Mindegyikük.

Még ugyanebben az évben a parancsnokunk behívat minket egy szobába, hogy elmagyarázza a következő bevetésünket.

– A csapatukban három intenzív osztályos ápoló van, és a maguké az egyik legjobban képzett csapat itt Ramsteinban – közli velünk. – És van három elég súlyosan sérült páciensünk.

– Mennyire súlyos? – kérdezem.

– Haldokolnak. Meghalni mennek haza. A marylandi Bethesdába kell repülni velük, és életben kell tartani őket, amíg a Walter Reedbe érnek.

Meg tudod csinálni, mondom magamnak.

– Oké – mondom a parancsnoknak. – Megoldjuk.

Megkaptuk a gép járatszámát. A csapat kiszáll a kocsiból – mind az öten –, és gond nélkül megtaláljuk a gépet. Felmegyek a fedélzetre.

Ledermedek.

Mi a franc folyik itt?

A gép első fele tele van koporsókkal. Hatot számolok.

Katonák éppen egy-egy amerikai zászlót terítenek mindegyikre.

Mi csak állunk ott, sokkosan. Nagy levegőt veszek, és a századosomhoz, Gino Crotchwellhez fordulok.

– Oké – nézek rá –, nyilván rossz gépen vagyunk. Telefonálok és megerősítem.

Rádión megadom a járatszámot. A válasz gyorsan érkezik: a jó gépen vagyunk.

A bevetéshez csatlakozik egy intenzív ellátást végző szállítócsapat. Berendezzük a gépet a három betegünknek, akik eszméletlenek, és nem reagálnak semmire. Miután elhelyeztük őket, kiderül, hogy jönnek velünk mások is, akiket mi csak PAX-nak{2} hívunk – mármint utasok.

Félrehívom Ginót.

– Embereket utaztatni egy olyan gépen, aminek az egyik fele egy repülő intenzív osztály, a másik meg egy repülő hullaház – ezzel nem fognak megbirkózni.

– Értelek – mondja Gino –, de haza kell vinnünk ezeket a srácokat.

– Nem fognak tudni ott ülni, ahol mi, a sok orvosi berendezés miatt – és szükségünk van mozgástérre, hogy megfelelően el tudjuk látni a betegeket. Ami azt jelenti…

– Tudom.

– …hogy a koporsók mellé kell ülniük.

Gino bólint, hogy ő is vágja, majd nagy levegőt vesz. Bent tartja.

– Haza kell vinnünk ezeket a srácokat – ismétli.

Mielőtt az utasok felszállnak, összegyűjtöm a kis csoportot – többnyire férfiak és katonák, de van egy civil ruhás nő is. Finoman elmagyarázom, hogy mire számíthatnak a gépen, majd megkérdezem tőlük, hogy beleegyeznek-e.

A férfiak igennel felelnek. A nőre nézek:

– Asszonyom, jól van?

– Igen – válaszolja. – Jól vagyok.

Elindulunk. Néhány óra repülés után pár utas feláll, hogy mozogjon egy kicsit. Odasétálok a koporsókhoz, hogy elmondjak egy imát. Az egyik mellett, lehajtott fejjel, az arcára kövült gyásszal egy katona áll.

– Ő itt egy szanitéc – int a fejével az előtte fekvő koporsó felé. – Ez volt az utolsó bevetése.

Mély levegőt vesz, a hangja remeg, amikor hozzáteszi:

– Vele voltam, amikor lelőtték, és meghalt.

Elővesz egy fényképet: rajta napszemüveges, díszegyenruhát viselő férfi. Szőke hajú, és nem meglepően fiatal.

– Sajnálom – mondom. – Nagyon sajnálom. Tehetek valamit magáért?

– Nem, asszonyom. Hazaviszem őt. – Nyel egyet. – Már csak hazaviszem.

Gyorsan összeszedem magam, és visszamegyek, hogy megnézzem a betegeimet. Jól vannak. Látom, hogy a civil ruhás sír. Odaszólok a csapatomnak, megyek, megnézem, hogy jól van-e.

– Asszonyom? – kérdezem gyengéden. – Szeretne átmenni a pilótafülkébe, hogy kikerüljön kicsit innen?

Megrázza a fejét.

– Nincs rá szükség, köszönöm.

– Biztos benne?

– Az a koporsó ott – mutat rá az egyikre –, a férjemé.

Ó, istenem!

– Az ENSZ elleni bombamerényletben halt meg – meséli. – Át kellett jönnöm, hogy azonosítsam a holttestet. És most hazaviszem.

El sem tudom képzelni, hogy milyen lidércnyomásos lehet ez szegénynek.

– Asszonyom, roppantul sajnálom a magát ért veszteséget. Ha bármit tehetek – bármit –, kérem, szóljon nyugodtan, itt leszek.

– Köszönöm – feleli a nő.

Amikor leszállunk, egy mentőbusszal – nagy, vörös kereszttel átfestett, hatalmas fehér mentőautóval – visszük a betegeinket a Walter Reedbe.

Megérkezünk a kórházba, odabent elrendezzük a pácienseinket, és visszamegyünk a buszhoz, hogy összeszedjük a felszerelésünket. Mindannyian kimerültek vagyunk. Már majdnem tizenhat órája fent vagyunk és dolgozunk.

Megragadom a szívmonitort. Éppen gurítom ki a mentőbuszból, amikor valaki megrángatja a repülőöltözékemet. Megfordulok, és egy göndör hajú kislányt pillantok meg. Öt-, talán hatéves lehet. Éjszaka van, elég hideg, de ő csak vékony fehér sztreccsnadrágot és apró fehér pólót visel.

Aztán észreveszem közvetlenül a kislány mögött álló ideges nőt.

– Ő az anyukád? – kérdezem a gyereket.

Bólint.

– Te hoztad haza az apukámat?

Fél térdre ereszkedem.

– Hogy hívják az apukádat, kicsim?

Megmondja nekem.

Az apja az egyik beteg, akit hazahoztam meghalni.

– Igen – mondom, és szörnyű rosszullét tör rám. – Én hoztam haza.

– Jól van?

A nőre pillantok. Egyértelmű, hogy még nem látta a férjét, de teljesen tisztában van vele, hogy milyen súlyos az állapota.

– Láthatom őt? – kérdezi a kislány. – Megmondhatom neki, hogy szeretem?

– Kicsim – válaszolok –, hamarosan bemehetsz hozzá.

Ebbe belerendülök. A nő is. Tudom, hogy ezt a pillanatot életem végéig magammal fogom hordozni.

A düh és minden más, amit ez az emlék a felszínre hoz, amit ettől érzek odabent, ledermeszt, s nem akarok erről beszélni senkivel. Még most sem tudok róla beszélni, ennyi évvel később.

És ez baj.

Egy barátom azt javasolja, hogy keressek fel egy terapeutát.

A pszichológus fantasztikus.

Megtanulom, hogy nem baj, ha dühös vagyok. Vagy ha fájdalmat, szomorúságot vagy bármit érzek. Azért, mert ezeket érzem, nem jelenti azt, hogy bárkinél alacsonyabb rendű lennék, vagy hogy a társadalom kitaszítana. Nem vagyok haszontalan állampolgár.

Csak ember.

És az emberek nem legyőzhetetlenek. Noha ez egyeseknek teljesen normálisnak tűnhet, akadnak közöttünk olyanok, akik eltemetik az érzéseiket, ha valami nehéz téma felmerül. Aztán, amikor emlékeztetnek ezekre az érzésekre, azt gondoljuk, hogy nem vagyunk rendben. Attól félünk, hogy mások megbélyegeznek minket, mint olyanokat, akiknek mentális problémáik vannak.

– De neked nincs – ismétli el a pszichológus többször is. – Ember vagy, és teljesen rendben van, ha problémáid vannak.

Sok időbe telik, mire ezt elfogadom.

És még tovább tart, mire elmesélem ezt a történetet.

És hogy mi az igazán érdekes? Bár még mindig érzem a fájdalmat, amikor kimondom ezeket a szavakat, jó érzés, hogy képes vagyok beszélni róla.

Az egyik karom tele van tetoválásokkal azoknak a pácienseknek az emlékére, akiket az évek során elvesztettem. Ez eszembe juttatja, amit a tengerentúlon láttam, hogy min mentem keresztül. Egyben arra is emlékeztet, hogy nem baj, ha úgy érzek, ahogyan érzek.

A világon semmiért nem cserélném el az életemet. Szeretek egyenruhát viselni.

{1} Nagyjából Aknavetőfalva. – A ford.

{2} A Persons approximately (körülbelüli utaslétszám) rövidítése. – A ford.