Borítószöveg

Rintaró csak egy átlagos gimnazista, aki utál iskolába járni, sok időt tölt a gondolataiba merülve, és kissé nehezen ért szót a többi emberrel. Egy különleges képessége mégis van: senki sem ismeri úgy a könyveket, ahogyan ő. Nagyapja üzlete, a Nacuki Antikvárium igazi kincsesbánya, ahol elfeledett regények, régi klasszikusok és valódi ritkaságok sorakoznak az ódon könyvespolcokon. Nagyapó őszintén hitt abban, hogy a könyveknek hatalmas ereje van, és képesek jobbá tenni az emberiséget, és bár vevőköre sosem volt túl népes, sokan osztoztak a meggyőződésében. Egy nap azonban az öregúr meghal, Rintarónak pedig el kell hagynia szeretett antikváriumát, hogy a nagynénjéhez költözzön. A szomorú előkészületek közepette váratlan látogató toppan be hozzá: egy nagyszájú, sőt egyenesen pimasz macska, aki azért jött, hogy magával vigye Rintarót egy titkokkal és veszélyekkel teli utazásra, amelynek tétje nem kevesebb, mint a könyvek megmentése a végső kihalástól. Nacukava Szószuke varázslatos meséje lélegzetelállító világokba kalauzol, ahol újra és újra megtapasztalhatjuk, mennyire nehéz, ugyanakkor felemelő küldetés valódi olvasóvá válni. Kivételes alkotás, amely magával ragadó hangulatával Murakami Haruki és Michael Ende legkülönlegesebb munkáit idézi.

NACUKAVA SZÓSZUKE orvosként dolgozik Naganóban, a neve írói álnév. Első műve, a rangos díjakat nyert Kamiszama no karute [Isteni kartoték] több mint hárommillió példányban kelt el Japánban, filmfeldolgozás és sorozat is született belőle. A Rintaró és a könyvek útvesztője a második regénye.

Nacukava Szószuke

RINTARÓ
és a könyvek útvesztője

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

(HON O MAMOROUTOSURU NEKO NO HANASHI)
by Sosuke NATSUKAWA,

Shogakukan, Tokio

Fordította Mayer Ingrid

Copyright © 2017 Sosuke NATSUKAWA

All rights reserved.

Original Japanese edition published by SHOGAKUKAN.

Hungarian edition arranged with SHOGAKUKAN, through

EMILY PUBLISHING COMPANY, LTD.

Hungarian translation © 2021 Mayer Ingrid

Magyar kiadás © 2021 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Müller Péter

ISBN 978-963-433-955-7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

PROLÓGUS
Hogy is kezdődött?

Kezdjük ott, hogy Nagyapó már nem él.

Eléggé otromba egy ilyen felütés, de ami tény, az tény.

Ugyanannyira nem tudott rajta változtatni, mint azon, hogy reggel felkel a nap és délben megéhezik az ember, ennélfogva pedig hiába csukja be a szemét és fogja be a fülét, attól még a nagyapja nem fog visszajönni.

Nacuki Rintaró a kérlelhetetlen valóságtól bénultan csak állt ott egy szó nélkül. Külső szemlélő számára meglehetősen higgadt fiatalembernek tűnhetett. A gyászolók között pedig egész biztosan akadt olyan, aki nehezményezte is a viselkedését, mert túlságosan csendes volt egy gimnazistához képest, aki épp most vesztette el a legközelebbi hozzátartozóját. Különös kisugárzása volt mindenesetre, ahogy álldogált némán félrehúzódva a ravatalozóban, és egyre csak nézte a nagyapja bekeretezett fényképét.

Nem volt ő egyébként különösebben nyugodt természetű. Annyi történt csupán, hogy képtelen volt a számára még távoli halál fogalmát összefüggésbe hozni hallgatag nagyapjával, aki felette állt valahogy mindennek, mintha eleve nem is ezen a világon élt volna. Az öreg annyira jól viselte, mi több, határozottan kellemesen töltötte változásoktól mentes, egyhangú mindennapjait, hogy Rintaró sosem gondolta, a Kaszás valaha is beleavatkozhatna az életükbe, így csupán egy ócska színdarab nézőjének érezte magát, amikor egyszer csak ott feküdt Nagyapó, és nem vett többé levegőt.

Különben is, teljesen ugyanolyan volt abban a fehér koporsóban, mint bármikor máskor, és Rintaró a legcsekélyebb nehézség nélkül el tudta képzelni, hogy mindjárt fel is kel, mintha mi sem történt volna, annyit szól csak, hogy „No!”, majd felteszi a vizet forrni az olajkályhára, és gyakorlott mozdulatokkal főz egy teát. Persze elképzelni ugyan el lehetett ilyesmit, a valóságon azonban ez mit sem változtatott. Hiába várta, hogy a nagyapja kinyissa a szemét, vagy a kezét nyújtsa a kedvenc csészéjéért, ő csak feküdt ott a koporsóban szótlanul, ünnepélyes komolysággal az arcán.

A ravatalozóban álmosítón hömpölygött a szútraduruzsolás, és a fel-felbukkanó részvétnyilvánító ismerősök némelyike Rintaróhoz is szólt egy-egy jó szót távozóban.

Kezdjük ott, hogy Nagyapó már nem él.

Lassan kezdett nyilvánvalóvá válni a fiú számára.

– Jaj, Nagyapó, ez annyira borzasztó!

Végre-valahára elhagyta valami motyorgás a száját, de persze nem volt, aki válaszoljon rá.

*

Nacuki Rintaró csupán csak egy gimnazista volt.

Abból is meglehetősen átlagos: viszonylag alacsony termetű, szemüvege kissé vastag, bőre sápadt fehér. Hallgatag természetű és ügyetlen mozgású, egyik tantárgyból sem kiemelkedő, és semelyik sportot sem kedvelte különösebben.

A szülei még kis korában elváltak, ráadásul az anyja fiatalon meghalt, így a nagyapjához került, mire iskolába ment. Azóta kettesben éltek. Bár ezen körülmények miatt talán mégsem volt teljesen átlagos középiskolás, számára nem volt ebben semmi rendkívüli.

Csakhogy a nagyapja halála némiképp bonyolította a helyzetet. Már csak azért is, mert váratlanul történt.

Egy szokásosnál is hidegebb téli reggelen nem találta a konyhában az öreget, aki pedig mindig korán kelt – furcsállotta a dolgot, benézett hozzá a hálószoba félhomályába, és ott találta a futonján fekve; már nem lélegzett. Semmi nem utalt arra, hogy szenvedett volna, csak békésen feküdt szobormereven, minek alapján meg is állapította a közelben rendelő orvos, aki kisietett a hírre, hogy annyira hirtelen jött szívinfarktusa volt, hogy valószínűleg nem volt ideje szenvedni, mielőtt meghalt.

– Szép halála volt – mondta.

Fura egy kifejezés ez, mélázott Rintaró, nem igazán a lényeget megragadva, „szép” és „halál” így együtt, de talán ez is csak azt mutatta, hogy mennyire megrendült.

Az orvos pedig azonnal átlátta, milyen nehéz helyzetbe került a fiú, és nem kellett hozzá sok idő, hogy előkerüljön valahonnan messziről egy rokon, aki a nagynénjének mondta magát.

A jólelkű asszony hipp-hopp elintézett mindent, a halotti bizonyítványtól kezdve a temetési szertartásig. Nem arról volt szó, hogy Rintaróban passzív szemlélőként ne merült volna fel, hogy legalább valamennyire megpróbálhatna szomorú képet vágni, noha még mindig nem érezte úgy, mint ha vele történne mindez. De minden igyekezete ellenére képtelen volt magát elképzelni potyogó könnyekkel a nagyapja portréja előtt. Nevetséges lett volna, és persze őszintétlen. Már látta is maga előtt az öreget, ahogy felül a koporsóban, és szája sarkában keserű mosollyal rászól, hogy hagyja már abba.

Így aztán Rintaró végig csendben búcsúztatta a nagyapját.

A szertartás végeztével magára maradt egy aggódó tekintetű nagynénivel… és egy üzlethelyiséggel. Nem ment annyira rosszul, hogy veszteségesnek lehetett volna nevezni, de nem is hozott túl sokat a konyhára.

A Nacuki Antikváriumról volt szó, egy kis boltocskáról egy félreeső utcában.

*

– Mondom én, hogy csupa jó könyvet tartotok, Nacuki!

Rintaró fülét egy fiú hangja ütötte meg. Hátra sem fordulva biccentett csak, és bámulta tovább a méretes könyvszekrényt az orra előtt.

A padlótól a plafonig beépített robusztus polcokon megszámlálhatatlanul sok könyv sorakozott. Shakespeare és Wordsworth, Dumas és Stendhal, Faulkner és Hemingway és Golding… felsorolni is képtelenség azt a sok kikerülhetetlen remekművet szerte a világból, amely méltóságteljes szigorúsággal figyelte őt a polcokról. Egytől egyig régi, kiszolgált kötetek, és hogy mégsem keltettek ócska benyomást, nyilván kizárólag a nagyapja fáradhatatlan küzdelmeinek köszönhető, aki nem mulasztotta el a rendszeres karbantartásukat.

Közvetlenül mellette egy szintén meglehetősen koros olajkályha izzott vörösen, de hiába lobogott annyira, a hatásfoka már mérsékelt volt, így elég hűvös volt az üzlethelyiségben. Rintaró is tisztában volt vele, hogy nem csupán a hőmérséklet a ludas abban, hogy az indokoltnál jobban fázik.

– Legyen egyelőre ez és ez. Mennyi együtt a kettő?

A kérdés hallatán kissé hátrafordította a fejét, hunyorgott, és választ motyogott:

– Háromezer-kétszáz jen.

– Nem semmi a memóriád, mindig mondom én.

Akiba Rjóta, aki eggyel felette járt a gimiben, cseverészni próbált vele. Elég magas volt, nyílt tekintetű, láthatóan nem volt híján önbizalomnak sem, és ez most nem irónia. A kosárcsapatban kidolgozott széles vállakhoz az évfolyam legjobb koponyája társult. Mindehhez az apjának saját rendelője volt, és egy rakás különórára járt, szóval minden tekintetben szöges ellentéte volt Rintarónak.

– Hű, ezek is igazi kincsek! – jegyezte meg Akiba, miközben öt-hat könyvet tornyozott a pénztárhoz. Nemcsak éltanuló volt és élsportoló, hanem meglepő módon még olvasni is szeretett, és egyike volt a Nacuki Antikvárium kevés törzsvendégének.

– Nagyon jó ez a hely!

– Köszönöm. Válogass csak nyugodtan. Úgyis kiárusítást tartok, mielőtt végleg lehúznám a rolót.

Rintaró hanglejtés nélkül beszélt, ezért nem igazán lehetett megállapítani, hogy viccel-e, vagy komolyan gondolja.

Akiba elhallgatott egy pillanatra, aztán óvatosan megjegyezte:

– Sajnálom, ami a nagypapáddal történt.

Visszafordult a polcok felé, és mintegy mellesleg folytatta, mint aki épp keres valamit:

– Hiszen a múltkor még ott üldögélt békésen olvasgatva, olyan hirtelen ment el!

– Egyetértek.

Ahhoz képest, hogy egyetértett, se kedves nem volt, sem udvarias, csak gépiesen válaszolta, amit ilyenkor kell. Akibát ez nem zavarta különösebben, csak odafordult Rintaróhoz, aki a felső polcokat pásztázta.

– Mondjuk arra nem tudok rábólintani, hogy amint meghal a nagypapád, fogod magad, és nem jössz többet suliba. Mindenki aggódik miattad!

– Ki az a „mindenki”? Nem igazán rémlik, hogy lett volna olyan jó barátom, aki aggódna miattam.

– Ja, tényleg, neked szinte nincsenek is barátaid. Talán te jársz jobban – helyeselt látszólag Akiba –, de a nagypapád biztos aggódik. Mi van, ha emiatt nem tud elszakadni innét, és azóta is itt kísért valahol a környéken? Nem szép tőled, hogy így bánsz az öreggel!

Elég otromba beszólás volt, de szelíd hangjából érződött az odafigyelés. Ez a tehetséges felsőbb éves meglepően sokat foglalkozott a visszahúzódó alsóbb évessel, talán azért, mert a Nacuki Antikvárium kapcsolta össze őket. Az iskolában is oda-odaszólt neki, de persze egyértelműen nem véletlen az sem, hogy ebben a nehéz időszakban ellátogatott a könyvesboltba, és elidőzött ott.

Egy darabig csak némán figyelte Rintarót, aztán tovább beszélt hozzá:

– Szóval elköltözöl?

Rintaró továbbra is a felső polcokra bámult, és kibökte:

– Asszem. A nagynéném vesz magához.

– Hova mész?

– Nem tudom. De nem ez az egyetlen, amit nem tudok, mert magát a nagynénémet is most láttam először.

Higgadt hangon közölte, és pontosan emiatt nem igazán lehetett megállapítani, hogy mit gondol az egészről.

Akiba megrántotta a vállát, és a kiválasztott könyveire pillantott.

– Tehát ezért tartasz kiárusítást.

– Hát igen.

– Kár. Nincs még egy bolt, ahol ennyi jó könyvet tartanának. Keresve sem találni olyan helyet manapság, ahol megvan a Proust-összes keménykötésben. És szintén itt találtam meg Az elvarázsolt lélek egy példányát, amit annyit kerestem…

– Nagyapó örülne, ha hallaná.

– Szívesen szereznék neki még több örömet, ha élne. A veled való barátságom is fontos volt nekem, mert így könnyedén hozzájuthattam a könyvritkaságokhoz. Erre most fogod magad, és egyszer csak elköltözöl.

Akiba közvetlen szavai tulajdonképpen az odafigyelés megnyilvánulásai voltak, de honnan is tudna Rintaró szellemesen válaszolni rájuk? Csak bámulta a falat vég nélkül.

Hegyekben álltak a könyvek.

Még egy antikváriumnak is dicsőségére válik, hogy meg tud élni manapság ilyen felhozatallal, ami ennyire ellenáll a trendeknek, és ami ennyi, mára már beszerezhetetlen könyvet kínál. Akiba dicsérete még akkor is bőven megállta volna a helyét, ha levonjuk belőle a jóindulatot.

– Mikor költözöl?

– Asszem úgy egy hét múlva.

– Asszed? Te sosem a határozottságodról voltál híres!

– Úgyis hiába agyalok rajta. Nincs jogom beleszólni.

– Hát az lehet, de mégis.

Akiba megint rándított egyet a vállán, és a pénztár mellé kiragasztott kis naptárra nézett.

– A jövő hét az pont karácsony. Neked se könnyű.

– Nem zavar különösebben. Ellentétben veled, nekem nincs kötött programom aznapra.

– Kösz. Nekem sem egyszerű megszervezni ezt a sok mindent. Kedvem lenne egyszer randi helyett magamban tölteni az estét, és nyugodtan várni a Télapót.

Ezen elröhögcsélt egy sort, de Rintaró csak egy csendes „Tényleg?”-gel reagált. Akiba kissé lemondóan sóhajtott.

– Lehet, hogy a magad részéről nem sok értelmét látod erre a rövid időre bejönni a suliba, pedig jobban tennéd, ha rendet hagynál magad után. Egyébként is vannak azért páran az osztályodban, akik aggódnak miattad.

Akiba vetett egy pillantást a pultra, ahol néhány fénymásolt lap és egy füzet hevert. Az a bizonyos üzenőfüzet, amit hiányzáskor használnak.

Ezeket nem Akiba hozta; az előbb ugrott be velük egy lány, az osztálytitkár.

Juzuki volt a vezetékneve, ott lakott a közelben, és már az általánosból ismerték egymást Rintaróval. Igaz, soha nem voltak különösebben jóban a határozott fellépésű lány fiúkat is maga mögé utasító természete, és az ő hallgatag, magának való habitusa miatt.

A lány akkor is csak lemondóan sóhajtott, amikor elhozta a füzetet, és meglátta Rintarót a könyvespolcot bámulni az üzletben, de egy kicsit sem próbálta véka alá rejteni a véleményét.

– Elég jól elvagy itt magadban. Minden oké?

Rintaró csak nézett bután, mire a lány szigorú pillantást vetett rá, és Akibához fordult, aki ott állt mellettük:

– Biztos, hogy te jó helyen vagy itt? A kosarasok már halálra kerestek!

Miután a nála idősebbnek is simán odaszólt, dolga végeztével távozott. Ez a nyers modor annyira jellemző Juzukira, de sokkal kevésbé mesterkélt, mint az öncélú törődés vagy az együttérző tekintet, tapintott rá megint a lényegre Rintaró.

– Hozta a formáját a titkárotok! Nagyon felelősségteljes. Egyáltalán nem lenne muszáj személyesen elhoznia az üzenőt…

Nyilván azért is jött ő, mert közel laknak egymáshoz, de biztos a háta közepére nem kívánta a kerülőt ilyen farkasordító hidegben. Rintaró őszintén át tudta érezni a helyzetét.

– Jó lesz hatezerért az egész – közölte, miközben felállt. Akiba csodálkozva vonta fel a szemöldökét:

– Nem is olyan olcsó ahhoz képest, hogy kiárusítás van!

– Tíz százalék kedvezmény. Ennél többet nem engedek. Mindegyik mestermű.

– Tipikus. – Akiba nevetve húzta elő a bankjegyeket a pénztárcájából, elvette az asztalra hajított sálját és kesztyűjét, vállára kapta a táskáját, majd hozzátette: – Holnap elgyere ám a suliba!

Azzal nem spórolva a tőle megszokott megnyerő mosollyal, elhagyta az üzlethelyiséget.

Hirtelen elcsendesedett minden, és legközelebb már csak az tűnt fel Rintarónak, hogy az ajtórácson túl vöröslik az ég alja, és közeledik az este. A sarokban a kályha berzenkedett csak magában, mert fogytán volt az olaj.

Lassan fel kellett mennie az emeletre, elkészíteni a vacsorát. Ez eredetileg is az ő feladata volt, amikor még kettesben éltek a nagyapjával, így alapvetően nem okozott neki különösebb nehézséget.

Mégis egy jó darabig meredt a bejáratra anélkül, hogy megmozdult volna.

A nap még lejjebb ment, a kályha kialudt, és az üzletben egyre hidegebb lett, de Rintaró meg sem moccant.

ELSŐ FEJEZET
Az első útvesztő – ahol bezárják

A Nacuki Antikvárium egy régi utcák közt megbúvó, felépítését tekintve talán kicsit sajátosnak mondható kis üzlet volt.

A bejárattól keskeny folyosó vezetett egyenesen a bolt legmélyéig, a falat kétoldalt robusztus, plafonig érő beépített könyvespolcok borították. Néhány retró hangulatú lámpa lógott fentről, amely a tisztára súrolt padlódeszkákon tükröződve lágy fénnyel töltötte meg a helyiséget.

Középtájon egy kis asztal állt a kasszának, de egyébként nagyon egyszerű volt a berendezés, legbelül pedig sima lambériával burkolt fal zárta le a helyiséget. Vagyis csak elvileg, mert ha az ember belépett a fényes utcáról, sokkal hosszabban elnyúlónak látta az üzletet, és egy pillanatra úgy érezhette, hogy a könyvekkel ölelt folyosó a végtelenségig folytatódik a sötétség felé.

A bolt közepén pedig Nagyapó alakja, amint békésen olvas egy kislámpa fénye mellett – akárcsak egy tapasztalt festőművész kiforrott alkotása, egy szívvel-lélekkel készített portré, amely a maga sajátos melankóliájával örökké kitörölhetetlen emlék marad immáron Rintaró fejében.

– A könyveknek hatalmas ereje van.

Ez volt a nagyapja szavajárása.

Általában keveset beszélt, és az unokájához is alig szólt néha. Csak a könyvekről tudott lelkesen mesélni, olyankor pedig még hunyorított is eleve keskeny vágású szemével.

– Nem véletlen, melyik könyv állja ki az idők próbáját. Rengeteg segítőkész barátot szerezhetsz magadnak, minél többet olvasol ezekből a nagy erejű művekből!

Rintaró újfent szemügyre vette a kis üzlet falát borító könyvespolcokat. Nem sorakoztak rajtuk divatos bestsellerek, sem népszerű képregények vagy magazinok. Még a törzsvendégek is rendszeresen szóba hozták, hogy így nemigen fog tudni fennmaradni az üzlet, hiszen manapság magának a könyvnek sincs túl nagy piaca, ám a tulajdonos kis öregúr mindig csak biccentett, és esze ágában sem volt arrébb pakolni a bejárat környékét uraló Nietzsche-összest vagy a kopott Eliot-verseskötetet.

Nagyapó birodalma visszahúzódó unokája számára is a nyugalom szigete volt, és ha az iskolában nem találta a helyét, itt zavartalanul olvasmányaiba temetkezhetett, és sorra is vette az árukészletet, egyiket a másik után.

Mondhatni, óvóhely volt ez számára, életmentő menedék. És most ennek a helynek kell búcsút mondania, mindössze néhány nap múlva.

– Jaj, Nagyapó, ez annyira borzasztó!

Amint kibuggyant belőle ez a néhány szó, hirtelen csilingelést hallott, ami kizökkentette a gondolataiból.

A bejáratnál lógó ezüst ajtócsengő szólt.

Ez elvileg annak a jele, hogy vevő érkezett, de mit keresne itt bárki az antikváriumban, amikor ki van téve a ZÁRVA tábla? Kint már amúgy is lement a nap, és éjszakai sötétség uralkodott. Mintha csak az imént távozott volna Akiba, pedig valahogy csak el kellett telnie az időnek.

Azt hitte, képzelődik, és vissza is fordult a könyvszekrény felé, amikor valaki megszólalt:

– Búvalbélelt egy hely ez, meg kell hagyni.

Rintaró összerezzent. Újra az ajtóra pillantott, de senkit nem látott.

– Hiába a nagyszerű felhozatal, ilyen búskomorságtól még a könyvek is kopottabbnak tűnnek.

A hang inkább bentről szólt. Gyorsan odakapta a fejét, de nem embert látott. Hanem egy cirmos kandúrt.

Jól megtermett állat volt. A színe alapján valószínűleg a vörös cirmos elnevezés illene rá, viszont ez csak az orra fölött kezdve a hátára volt igaz, méretes hasán és lábain már hófehér volt dús szőrzete. Mély jádezöld szeme megvillant a sötétben, ahogy egyenesen Rintaróra meredt.

Csak a farka moccant egy pillanatra, mire a fiú annyit tudott kinyögni:

– Egy macska?

– Miért, mi bajod a macskákkal? – kérdezett vissza.

Semmi kétség, egy macska kérdezte, hogy van-e valami baja a macskákkal.

Rintaró a döbbenettől alig tudta visszanyerni jó öreg hidegvérét, behunyta a szemét, és lassan elszámolt háromig, mielőtt újra kinyitotta volna.

Fényes, háromszínű bunda, bolyhos farok, szúrós tekintet, és fül gyanánt két egyenlő oldalú háromszög. Kétség nem fért hozzá, macska volt.

Hosszú bajsza megrezdült.

– Netán rossz a szemed, kölyök?

Nem finomkodott, az biztos.

– Hát, nem is az, csak… – hebegett Rintaró. – Valóban nem túl jó a szemem, de annyit azért látok, hogy itt az orrom előtt egy macska, aki embernyelven beszél!

– Annyi elég is.

A cirmos komótosan bólintott, majd folytatta:

– Tora vagyok, vagyis Tigris, a tigriscsíkos kandúr.

Kevés esetben érezni jobban, hogy valami nem stimmel, mint amikor egy macska egyszer csak bemutatkozik. Rintaró mindenesetre válaszolt neki.

– Én pedig Nacuki Rintaró vagyok.

– Tudom. Az új antikvárius.

A fiú zavarba jött a ritka szó hallatán.

– Sajnálom, én csak egy sima iskolakerülő vagyok. A könyvekhez a nagyapám értett, de ő már nem él.

– Semmi gond! Nekem az utódjával van beszélnivalóm.

Úgy mondta, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga, csupán jádezöld szemével hunyorgott kissé, míg Rintaróra meredt.

– Szükségem van a segítségedre – közölte kertelés nélkül.

– A segítségemre?

– Igen, arra.

– De mégis miben lehetnék én a…

– Tudok egy helyet, ahol rengeteg könyvet tartanak bezárva.

– Könyvet?

– Tudtommal nem vagy papagáj. Akkor meg mit ismételgeted a szavaimat, mint egy félkegyelmű?

Úgy tette helyre, mintha pofon vágta volna.

A macska egy cseppet sem zavartatta magát, hogy a fiú nemigen találja a szavakat, csak folytatta tovább a mondókáját.

– Ki kell szabadítanunk a foglyul ejtett könyveket. Segítened kell!

Jádezöld szeme eltökélten csillogott.

Rintaró nem válaszolt rögtön, csak figyelte a tigriscsíkos macskát, aztán kimérten felemelte a jobb kezét, és megérintette vele a szemüvege keretét. Mindig ezt tette, ha végig akart gondolni valamit. Igencsak ki lehet merülve…

Lehunyta a szemét, és ujjaival érintve a szemüvegkeretét erősen gondolkodni próbált.

Biztosan felgyülemlett benne a fáradtság Nagyapó halála és a temetés körüli felhajtás miatt, és észre sem vette, hogy elaludt időközben, és ez most egy álom. Így okoskodott magában, majd óvatosan kinyitotta a szemét, ám a tigriscsíkos kandúr továbbra is ott trónolt előtte békésen.

Ennek fele sem tréfa…

Igaz, ami igaz, az utóbbi napokban csak a könyvespolcokat bámulta, nem is igen jutott odáig, hogy olvasson. Hova is tette a Candide-ot, amibe épp csak belekezdett? – cikáztak lényegtelennél lényegtelenebb gondolatok az agyában.

– Hallod, amit mondok, Antikvárius? – dörrent rá megint a tigriscsíkos macska, amivel kirángatta az eszmefuttatásai ingoványából. – Mondom akkor még egyszer. Szükségem van a segítségedre, hogy megmentsük a könyveket.

– Értem én, de…

Rintaró igyekezett megválogatni a szavait.

– Sajnálom, de nem hiszem, hogy hasznomat vennéd. Már az előbb is megmondtam, én csak egy iskolakerülő gimnazista vagyok.

Nem állt fel a székről, de azért igyekezett tisztességesen válaszolni. Pontosabban volt valami tiszteletet parancsoló a kandúrban, ami miatt nemigen tehetett másként.

– Sebaj. Teljes mértékben tisztában vagyok vele, hogy te egy alapvetően búskomor természetű, magának való, semmiben sem különösebben kiemelkedő, egyszerű kamasz vagy. Mindezek tudatában fordultam hozzád.

Alaposan felvágták a nyelvét ennek a macskának, az biztos.

– Ha ennyi mindent tudsz, akkor miért pont én kellek neked? Annyi nálam alkalmasabb embert találhatnál, mint égen a csillag.

– Nyilvánvalóan.

– Ráadásul most vesztettem el Nagyapót, és eléggé magam alatt vagyok.

– Azt is tudom.

– Akkor meg…

– Netán nem szereted a könyveket?

A macska öblös hangja szelíden szakította félbe Rintaró magyarázkodását. Szelíden, de ellentmondást nem tűrően. Az ugyan nem volt egyértelmű, hogy miről beszél, de határozottsága és méltóságteljes kisugárzása felülírta a logikát.

Jádezöld szemét le sem vette a fiúról.

– Dehogynem szeretem, csak…

– Akkor meg mi tart vissza?

A tigriscsíkos macska megnyilvánulásaiból látszott, hogy Rintaróval ellentétben pontosan tudja, mit csinál.

Rintaró megint igazított egyet a szemüvegén.

A maga módján mindent elkövetett, hogy tisztába jöjjön vele, mi történik, de hát honnan is lett volna észszerű magyarázata minderre? A helyzet finoman szólva is bonyolult volt.

– A fontos dolgok sohasem egyszerűek, Antikvárius.

Úgy beszélt, mintha belelátott volna Rintaró gondolataiba.

– A legtöbb ember leéli úgy az életét, hogy ez fel sem tűnik neki. „…jól csak a szívével lát az ember. Ami igazán lényeges, az a szemnek láthatatlan.”{1}

– Most megleptél… – csodálkozott Rintaró. – Nem hittem volna, hogy egy macska fog nekem idézni A kis hercegből.

– Netán nem kedveled Saint-Exupéryt?

– De, az egyik, akit nagyon szeretek – válaszolta, és közben már nyúlt is a könyvespolc felé. – Szerintem az Éjszakai repülés mindent visz. A déli futárgép sem rossz mondjuk.

– Jól van.

A macska elvigyorodott. Az állat megingathatatlan nyugalma szinte nosztalgikus érzéseket ébresztett Rintaróban, talán a kisugárzása emlékeztette a nagyapjára. Csakhogy ő nem beszélt ennyit.

– Szóval segítesz?

Az újfent neki szegezett kérdésre nem tudott azonnal határozott választ adni.

– Miért, vissza is utasíthatom?

– Van rá módod – vágta rá a macska. – Azonban jómagam meglehetősen csalódnék.

Rintaró kényszeredetten elmosolyodott. Nem elég, hogy egyszer csak fölbukkan és segítséget kér, még csalódással is fenyegetőzik, ha elutasítja. Az elejétől a végéig abszurd az egész, de vajon a kandúr fesztelen viselkedése okozza, hogy mégsem érzi magát kellemetlenül miatta?

Lehet, hogy mégiscsak hasonlít egy kicsit Nagyapóra…

Rintaró viszonozta a macska pillantását, és megszólalt:

– Mit kell tennem?

– Velem kell jönnöd.

– Hová?

– Csak gyere.

A macska már fordult is, hogy induljon. Hangtalan lépteivel nem az immáron teljesen sötét utca felé tartott a bejáraton át, hanem az üzlethelyiség félhomályába.

Rintaró tétovázva követte, ám néhány méter sem kellett hozzá, hogy beleszédüljön abba, amit látott. A Nacuki Antikvárium egy kis könyvkereskedés volt csupán, tehát a lambériás fal hátul egykettőre útját állta az embernek.

Pontosabban úgy tűnt, aznap ez csak elméletileg volt így.

A mázsás könyvszekrényekkel ölelt hajópadlós folyosó folytatódott egyenesen tovább, ki tudja, meddig. A retró lámpák sem hiányoztak, végeláthatatlan sorban pettyezték a plafont. A polcokon idővel csupa ismeretlen könyv sorakozott. Nem csak maiak, a szokásos borítókkal. A kopott japán fűzésű daraboktól az aranyozott marhabőr díszkötésbe kötött, antik példányokig lenyűgözően sokféle kötet alkotta a könyvfolyosót.

– Ez meg hogy…

Rintaró annyira megdöbbent, hogy nem sikerült értelmes mondatot alkotnia.

– Berezeltél, Antikvárius? – fordította hátra a fejét a kandúr. – Ha el akarsz szaladni, most még nem késő.

– Csak csodálkoztam, hogy mióta van nálunk ennyi könyv – motyogta Rintaró a távolba meredve, majd a lába előtt vonuló macskára pillantott, és vállat vont. – Ennyivel elleszek egy darabig, ki sem kell mozdulnom. Majd megkérem a nagynénémet, hogy halasszuk el a költözést.

– A humorérzéked nem a legjobb, de a próbálkozás dicséretes. A világ telis-tele van észszerűtlen és igazságtalan dolgokkal. Ahol pedig ennyi a baj és a bánat, csak egyetlen dologgal vértezhetjük fel magunkat az életben maradás érdekében, és az nem holmi észérv vagy fizikai erő. Hanem a humorunk.

Olyan bölcsen hangzott, mintha egy ókori filozófus mondta volna, a csíkos macska pedig nesztelenül továbbindult.

– Gyerünk, Antikvárius!

Rintaró nekiindult, mintha a parancsoló hang húzta volna magával.

A polcokon kétoldalt soha nem látott, vaskos könyvek sorakoztak végestelen-végig. Csendben haladt előre az ember és az állat a kékes fényben úszó, rejtélyes folyosón.

Végül szép lassan vakító fényesség vette át az uralmat.

*

Ragyogó napsütés és szélben lengedező selyemakác.

Ez a kellemes látvány tárult Rintaró szeme elé, miután eloszlott a vakító fehérség. Lába alatt fényben fürdő kövezett út, előtte egy hatalmas akác ágait fújta a szél, amiről csillogó fénypelyhek hullottak alá. Hogy mire?

– Egy kapu… – motyogta hunyorogva Rintaró.

Néhány lépcsőfok vezetett az előtte tornyosuló impozáns, cseréptetős kapuig. A fényesre csiszolt, hatalmas, egyetlen deszkából készült kapuszárnyak lenyűgözőek, már-már tiszteletet parancsolóak voltak. A kapufélfán egy névtábla név nélkül. A sötétszürke cserepeken vakítóan csillogtak a faágak közül beszüremlő fényfoltok, mintha vízcseppek fröccsentek volna oda.

Kétoldalt jól karbantartott sárgásbarna vályogkerítés húzódott, ameddig a szem ellátott. Előtte egyetlen levél nem sok, annyi sem volt a gyönyörű, széles kövezeten, amely szintén végeláthatatlanul folytatódott mindkét irányban.

Természetesen lélek egy szál sem.

– Megjöttünk – szólalt meg a macska. – Ez volt az úti célunk.

– Itt lennének a könyvek?

– Bezárva.

Rintaró megint megnézte magának a pompás kaput és a fölé magasodó selyemakácot. A hatalmas faóriás ágai telis-tele voltak pihés virágzattal.

Igaz, december volt. Ebben az esetben ugye az akácvirágzás rendkívülinek mondható, ám mivel itt eddig csupa olyasmi történt, ami ellentmond a józan észnek, miért kéne pont ezekkel a lelkes kis virágokkal szemben kifogást emelnie itt a kapu előtt, győzködte magát Rintaró.

– Hát nem aprózták el, az biztos. Már a kapu megvan akkora, mint nálunk a bolt.

– Be ne dőlj nekik! Ez csak rongyrázás. Gyakran megesik, hogy a kapu hatalmas, de mögötte a ház csak egy viskó.

– Azért mint egyszeri gimnazista én nem bánnék egy ekkora kaput, mert nálunk az is, és a ház is felejthető.

– Még most keseregd ki magad, amíg lehet. Ugyanis ha nem sikerül kiszabadítanod a könyveket, soha nem jutsz ki ebből az útvesztőből.

Rintaró szóhoz sem jutott a hirtelen bejelentéstől.

– Ezt nem mondtad!

– Még szép. Ha szólok előre, nem jössz velem. Vannak dolgok, amiket jobb, ha nem tud az ember.

– Ez disznóság…

– Már miért lenne az? Neked úgy sincs semmi vesztenivalód, hisz csak ültél kótyagosan magadban, mint egy agyalágyult.

Kertelés nélkül közölte, szinte visszhangot vertek a szavai. Erre mondják, hogy nem rejtette véka alá a véleményét.

Rintaró egy darabig csak nézett felfelé a derült égre, aztán választ mormogott.

– Nem kenyerem az állatkínzás… – Megérintette a szemüvege keretét. – De kedvem támadt elkapni a grabancodat, hogy lasszózzak veled egy kicsit.

– Nagyon jó, csak így tovább!

A macska nem billent ki a nyugalmából, hanem töretlenül folytatta útját az előttük álló kőlépcsőn felfelé. Mindössze öt foka volt. Rintaró gyorsan csatlakozott hozzá.

– Egyébként mi lesz akkor, ha nem jutok ki?

– Hát, mi is? Valószínűleg ez előtt a vályogkerítés előtt kell járkálnod az idők végezetéig, de honnan tudhatnám, mi történik? Velem még sosem fordult elő, hogy ne tudtam volna visszatérni.

– Ez kitolás.

Rintaró elkámpicsorodott képpel megállt a hatalmas faajtó előtt, és hátravetette a fejét.

– Tehát mit kell csinálnom?

– Beszélsz a ház urával.

– És aztán?

– Ha eléred, hogy megadja magát, akkor már végeztél is.

– Ennyi?

Rintaró elcsodálkozott, a macska pedig nagy komolyan folytatta:

– Lesz még egy feladatod. Nyomd meg a csengőt!

A fiú tette, amit mondtak neki.

*

Egy gyönyörű nő nyitott nekik ajtót, egyszerű indigókék kimonóban. Kimért mozdulatai alapján igen idős is lehetett, de képtelenség volt megítélni, hány éves valójában. Olyan hűvösen és távolságtartóan viselkedett, mint aki jégpáncélt visel, folyton lesütött tekintetéből nemigen lehetett érzelmekre következtetni, és a kontyába tűzött piros hajtűvel meg a porcelánfehér bőrével egy míves japán babára emlékeztetett.

Rintaró olyan zavarba jött, hogy ha volt is önbizalma, azonnal elpárolgott.

– Mi járatban?

Szinte gépiesen monoton volt a hangja.

A hezitáló fiú helyett a macska válaszolt.

– A ház urához jöttünk.

A nő élettelen szemével a lába előtt ülő állatra pillantott.

Rintaró hátán végigfutott a hideg, de a nő megütközés nélkül válaszolt.

– Az uram elfoglalt. A váratlan vendégeket…

– Nagyon fontos ügyben jöttünk! – szakította félbe a macska minden teketória nélkül. – Ráadásul sürgős. Vezessen hozzá, legyen szíves!

– Rengetegen jönnek hozzá nap mint nap sürgős és fontos ügyekkel. Nagyon elfoglalt. Egymást érik az előadásai, a tévés és rádiós szereplések. Nem engedheti meg magának a hívatlan vendégeket. Kérem, fáradjanak vissza máskor!

– Arra nincs időnk.

A nő egy pillanatra megdermedt a macska vehemens válaszától.

– Ez a fiatalember itt rendkívül fontos hírt hozott a könyvekkel kapcsolatban. Ha ezt megmondja az urának, biztosan megváltozik majd a véleménye.

Látszott, hogy a macska nem adja fel egykönnyen, mire a nő egy darabig hallgatott, majd egy főhajtás kíséretében közölte, hogy várjanak egy kicsit, aztán eltűnt a ház belsejében.

Rintaró grimaszolt.

– Ki hozott „rendkívül fontos híreket”?

– Apróságokkal ne törődj. Rongyrázásra rongyrázással kell válaszolni. A híreket majd ráérsz kitalálni, ha bejutottál.

– Komolyan mondom, hogy ez… – Rintaró egy pillanatnyi habozás után fejezte csak be: – Megnyugtató.

Nemsokára visszatért a nő, és fejet hajtott az embernek és az állatnak.

– Fáradjanak be! – mondta gépies hangon, hogy a kapun kívül is zengett.

*

Rintaró még sohasem látott akkora kúriát, mint ami a kapun túl fogadta.

Rendezett kőburkolatú úton haladtak, majd a bejárati rácsot félrehúzva egy tágas, döngölt padlójú előszobába értek, ahol levették a cipőjüket. A tisztára súrolt hallból egy napsütötte tornácra értek, majd egy fedett folyosón keresztül jutottak a szomszédos épületbe. A folyosóról egy hatalmas parknak is beillő japánkertre láttak rá, a fákon berki poszáták csiripeltek, virága teljében pompázott a szépen nyírt rododendron. Itt is jó kérdés, hogy milyen évszak volt éppen.

– Mintha azt mondtad volna, hogy a nagy kapu mögött szegényes viskó rejtőzik.

– Képletesen értettem. De ne dumálj már annyit!

Kettejük sugdolózására egyetlen szóval sem reagált a nő, aki betessékelte őket.

Amíg mögötte lépdeltek, fokozatosan változni kezdett a környezet, és az eredetileg teljesen japánnak látszó kúria kísérteties átalakulásba kezdett.

A folyosó világos hajópadlója egyszer csak márványlépcsőben folytatódott, a kínai stílusú cifra korlát felől a szemük elé táruló óriási kertben egy gazdagon díszített szökőkútra láttak, női aktszoborral. A bambuszerdőt ábrázoló tolóajtón túl egy nagyterem volt csillogó csillárral, art deco teázóasztalkán tarkabarka mintázatú váza állt.

– Hát nekem ebbe belefájdul a fejem.

– Nekem is.

Kivételesen a tigriscsíkos macska is minden további nélkül egyetértett.

– Egyszerűen összeszedtek a világból mindent, amit értek.

– Mindennek látszik, de valójában semmi.

A kandúr most úgy felelt, hogy egy zen mondóba is beillett volna.

– Nincs mögötte semmi gondolat, eszme, ízlés egy szál se. Hiába a látszólagos gazdagság, közelebbről szemlélve látszik, hogy csak innen-onnan válogatatlanul összeharácsolták az egészet. Ennél nagyobb szegénység nincs is.

– Ennyire azért nem kell durván fogalmazni.

– Tény, ami tény. Ráadásul ez manapság nem is ritka, nap mint nap előfordul.

– Ez a villa – szakította félbe a macskát nyugodt hangon a nő, aki vezette őket –, ez a villa az uram bőséges élettapasztalatának és rendkívüli éleslátásának köszönhetően ilyen sokszínű. Önök valószínűleg ezt még nem értik.

Rintaró először azt hitte, hogy viccel, de nem látta a nő arcát, mivel előttük ment. A hangjában viszont nyoma sem volt a viccelődésnek.

Kissé feszült hangulatban mentek egyre beljebb és beljebb. Kerengők, lépcsők, fedett folyosók – már a megtett távolság is figyelemre méltó volt. Közben elefántcsont szobrok, tusfestmények, Vénusz mellszobor, japán kardok és egyéb dísztárgyak szegélyezték útjukat teljes összevisszaságban. Haladásuk iránya szabálytalan időközönként változott, és a káosz közepette a végén már azt sem tudták, hol vannak.

Menet közben a nő néhányszor hátrapillantott a válla fölött, és megkérdezte, hogy minden rendben van-e, de Rintaróéknak nem volt választási lehetőségük.

– Vissza sem találnék a kijáratig szerintem, ha most közölné, hogy menjünk haza.

– Ne aggódj, Antikvárius! – nézett fel Rintaróra a macska. – Én sem tudom a visszautat.

Ez az állat mindent túlbonyolít.

Egyszer aztán a hosszú út is véget ért. Egy vörös szőnyeggel borított folyosó végén a nő megállt egy pepita kockás tolóajtó előtt.

– Megérkeztünk.

Amint hozzáért, az ajtó kinyílt, és a feltáruló látványtól Rintarónak tátva maradt a szája.

A hatalmas teremben a falat, a padlót és a plafont is fehérre mázolták.

Leszámítva, hogy az ember eleve elveszti az arányérzékét a szín miatt, a helyiség mérete nem volt mindennapi. A belmagasság hatalmas, akár egy iskolai tornacsarnoké, és a hátuk mögötti fal kivételével semelyik másik nem látszott, így még csak elképzelni sem tudták, mekkora lehet.

Ez a fehérre festett hatalmas terem zsúfolásig tele volt szépen sorba rendezett fehér vitrinekkel. Üvegajtajaik magasabbak voltak Rintarónál, és több tucat sorban álltak, de még a hozzá legközelebbinek sem látta a végét.

A legjobban azon lepődött meg, hogy ezekben a végeláthatatlan hosszan sorakozó vitrinekben kizárólag könyvet tartottak. A szekrények polcai roskadoztak a fektetve bezsúfolt könyvektől, ameddig a szem ellátott. Nem tudni, mekkora mennyiséget tároltak ebben a monumentális raktárban, de már az is vitán felül meghaladta a józan ész határait, amennyit onnan látni lehetett.

– Nem semmi…

Rintaró alig jutott szóhoz a döbbenettől, ahogy elsétált az üvegezett polcok mellett. A könyvek témája és kora meglehetősen változatos volt.

Regények, filozófia, versek, levelezések, naplók, mindenféle műfaj, a legkülönbözőbb minőségben és elképzelhetetlen mennyiségben árasztották el a tágas teret. Mindegyik kötet jó állapotú volt; vadonatújnak látszottak, egy szamárfül nem sok, annyi sem volt egyiken sem.

Egyszerűen fantasztikus volt az egész.

– Még életemben nem láttam ilyen csodálatos gyűjteményt!

– Örülök, hogy tetszik.

A metsző hang valahonnan a távolból, a polcokon túlról érkezett.

Rintaró visszaért az ajtóhoz, és követte az „Erre!” hívó szavát, be-benézett a sorok közé menet közben, és már tizenvalahánynál tartott a számolásban, mikor egy fehér széken ülő magas férfira bukkant.

Legalább olyan fehér volt az öltönye, mint a fényesre suvickolt padló. Kis forgószéken foglalt helyet, lábát keresztbe tette, és a térdére fektetett nagy alakú könyvet böngészte. A tőle beljebb sorakozó polcokon még nem volt semmi. Ezek szerint ez volt a hatalmas raktár legmélye.

– Üdvözöllek a dolgozószobámban!

A férfi felemelte a fejét, és Rintaróra nézett.

Nyájas mosolyával éles kontrasztot alkotott szúrós tekintete, de azért szépen megfértek egymás mellett a férfi elegáns megnyilvánulásaiban.

Rintarónak eszébe jutott, hogy a nő tévés és rádiós szerepléseket említett. Ezt a figurát mintha pont ezekre a feladatokra teremtették volna.

– Ránézésre elég nagy koponyának tűnik.

– Nehogy már a legelején meghunyászkodj! Jöjjön, aminek jönnie kell!

A macska egy mozdulattal lesöpörte az asztalról Rintaró kétségeit.

A férfi metsző tekintetével felváltva pillantott hol a fiúra, hol a macskára, aztán megszólalt.

– Te lennél? Aki úgymond „rendkívül fontos híreket” hozott nekem a könyvekkel kapcsolatban?

Alig hümmögött egyet Rintaró felelet gyanánt, máris meglátta az elutasítást a férfi szemében.

– Már megbocsáss, de én rendkívül elfoglalt vagyok. Nincs nekem arra időm, hogy eltársalogjak egy fiatalemberrel, aki egyszer csak megjelenik itt köszönés nélkül, be sem mutatkozik, csak álldogál bambán.

– Elnézést, Nacuki Rintaró vagyok.

Gyorsan kihúzta magát, és bocsánatkérően fejet hajtott.

– Vagy úgy – felelte kurtán a férfi, és szúrós tekintetével még hunyorgott is. – Nos, akkor halljuk azokat a fontos híreket! Nem mondhatnám, hogy hidegen hagy, ami fontos, és a könyvekre vonatkozik.

Hiába tért rögtön a tárgyra, Rintarónak nem volt mit válaszolnia. Eleve honnan is lett volna bármi említésre méltó mondandója? Kétségbeesetten nézett a macskára, akinek megrezdült fehér bajsza:

– Azért jöttünk, hogy engedje szabadon a könyveket.

A férfi eddig is hunyorgott, de most még jobban összehúzta a szemét, ahogy lenézett a macskára. Tekintete mélyén kérlelhetetlen akarat tüze égett.

– Mint mondtam, én rendkívül elfoglalt vagyok. Előadásokat tartok, fellépek a tévében és a rádióban, sőt írok is, tehát rengeteg a tennivalóm. Számos elfoglaltságom közepette szorítok időt arra, hogy átolvassak minden létező könyvet. Nagyon sajnálom, de nem engedhetem meg magamnak, hogy mások fecsegését hallgassam.

Nagyot sóhajtott, majd látványosan rápillantott a karórájára.

– Máris eltelt két értékes perc. Ha nincs más dolgotok, távozzatok!

– Még egyáltalán nem fejeztük be…

– Megmondtam.

A macska egy tapodtat sem mozdult, a férfi pedig ingerülten nézett rá.

– Sok a dolgom. A kijelölt száz kötetből még csak hatvanötnél tartok. Távozzatok, legyetek szívesek!

– Száz kötet? – bukott ki Rintaróból a kérdés. – Évente elolvas száz könyvet?

– Nem évente, havonta. – A férfi eltúlzott mozdulattal lapozott bele a könyvbe a térdén. – Emiatt rendkívül sok a dolgom. Beengedtelek, mert azt hittem, olyan híreket hozol, amelyek legalább valamennyire a javamra válnak, de tévedtem. Ha továbbra is hátráltatsz, kénytelen leszek erőnek erejével kitenni a szűrödet. Bár arra nem vennék mérget, hogy el is juttok a kijáratig, miután kipenderítettelek innen benneteket.

Ez utóbbi kijelentéstől borsódzott a fiú háta, olyan hátborzongató mellékzöngéje volt.

Hirtelen csönd telepedett rájuk, csak a könyv lapjainak száraz ropogása hallatszott, ahogy a férfi lapozott. A tigriscsíkos macska szinte felnyársalta a tekintetével, de persze őt meg nem olyan fából faragták, hogy ez akár a legkevésbé is érdekelje. Mintha teljesen megfeledkezett volna a látogatóiról, a könyvébe temetkezett.

Az elutasítás miatti tehetetlenségében mi mást tehetett volna Rintaró, mint hogy akaratlanul is a polcokat böngészte. Tényleg a lehető legváltozatosabb volt a felhozatal, de másképpen fogalmazva ahogy esik, úgy puffan alapon válogatták össze tulajdonképpen. Nemcsak könyvek, hanem folyóiratok, térképek, szótárak és hasonlók is voltak a polcokon, mindenféle rendezőelv vagy kategorizálás nélkül felsorakoztatva.

A Nacuki Antikváriumban is lehetett találni ínyencségeket, de azok a maguk módján okkal voltak ott, Nagyapó elgondolása szerint. Ezzel szemben az itteni polcokon mindenfélét felhalmoztak, méghozzá totális káoszban.

Amikor újra meghallotta a lapozás zörejét, Rintaró megengedett magának egy kérdést.

– Az összes Nietzschét olvasta?

A közvetlenül a háta mögött álló könyvszekrényt vizsgálta. A leghíresebb műveitől kezdve, mint például az Im-ígyen szóla Zarathustra, egészen a levelezéséig ott volt Nietzsche minden jelentős írása az üveg mögött a polcokon.

– Én is szeretem Nietzschét.

– Azért vannak még egypáran a világon, akik ezt mondják. – A férfi továbbra sem vette a fáradságot, hogy felnézzen a könyvéből. – De ritka madár az, aki mindezt úgy állítja, hogy tényleg olvasta is a műveit. A legtöbben csak idézetekből és lebutított összefoglalókból tájékozódnak, és úgy takaróznak Nietzschébe, mint egy divatos kabátba. Te is afféle volnál?

– „A tudós, aki lényegében már csak »forgatja« a könyveket […], végül elveszíti képességét az önálló gondolkodásra. Ha nem »forgatja« a könyveit, nem gondolkodik.”{2}

Rintaró szavaira a férfi lassan felnézett a könyvéből. A fiú gyorsan hozzátette:

– Olyan rosszmájú alak volt ez a Nietzsche. Bár én pont ezt szeretem benne.

A férfi egy darabig nem moccant, csak a tekintetét szegezte a fiúra, akivel elvileg nem voltak egy súlycsoportban, ha vitatkozni kellett. Szemében megvetés és közöny ült, de halványan felcsillant benne az érdeklődés.

Aztán fehér kezével becsukta a nagy könyvet a térdén.

– Rendben. Egy kis időt szánok rád.

Mintha egy egészen picit felengedett volna a jéggé fagyott levegő. A macska kissé meglepetten fürkészte Rintarót, akinek azonban nem volt módja törődni vele. Most, hogy a férfi újra szóba állt vele, a fiú hirtelen kutyaszorítóban találta magát, és legszívesebben elmenekült volna, de ehelyett éles hangon felcsattant:

– Maga bezárva tartja a könyveket. Idejöttem, amint megtudtam.

– Soha ne ítélj hallomásból. Győződj meg róla a saját szemeddel. Én csak olvasok, és a befejezett könyveket itt tartom mind egy szálig biztonságban.

– A befejezett könyveket? Ami itt van, azt mind olvasta?

– Természetesen. Nézd csak meg – mutatott kinyújtott karral körbe a hodályban. – Az ajtó melletti polctól, ahol bejöttél, idáig, ahol én állok, ötvenhétezer-hatszázhuszonkét kötet. Ennyit olvastam el a mai napig.

– Ötvenhétezer…

Rintarónak elakadt a szava, a férfi halványan elmosolyodott.

– Nincs mit csodálkozni rajta. Korunk vezető értelmiségijei számára, akik közé jómagam is tartozom, elengedhetetlen, hogy folyamatosan tökéletesítsék tudásukat, csiszolják elméjüket a rendszeres, mennyiségi olvasás által. Más szóval az itt sorakozó könyvek sokaságának köszönhetem a jelenlegi önmagamat. Úgymond ők a legfontosabb támaszaim. Ebből kifolyólag nem igazán tudok mit kezdeni a bugyuta kötözködésetekkel.

Kényelmesen keresztbe tette a lábát, és gőgös pillantást vetett Rintaróra. Mindent elsöprő büszkesége és magabiztossága szavak nélkül is bénító hatással volt a fiúra. Pusztán azért tudott talpon maradni, mert zavarodottsága túltett a már-már fojtogató túlerőnél.

– De akkor sem értem, hogy képes így idetenni a könyveket…

A vitrinajtókat szigorúan zárva tartották, a fogantyúk alatt rendre ott lógott a lakat. Rintaró nem tudta pontosan, mit akart mondani a macska azzal, hogy „bezárva tartják a könyveket”, de abban biztos volt, hogy nem ez az általánosan elfogadott módja a tárolásuknak.

– Ez természetellenes.

A férfi kérdőn húzta össze a szemöldökét.

– Ezek az én kedves könyveim. Kijelenthetem, hogy szeretem őket. Mi abban a természetellenes, ha elzárva tartom a kincseimet?

– Így nem könyvekkel, hanem műalkotásokkal bánnak! Még lakatot is tesz rájuk, megnehezítve a dolgát, ha kézbe akarná venni őket, pedig ezek a saját könyvei!

– Kézbe venni? Minek? Már kiolvastam őket.

A férfi a homlokát ráncolta, Rintaró pedig értetlenkedett.

– Egyszeri olvasással még nincs vége. Előfordulhat, hogy újra…

– Újraolvasni? Eszednél vagy? – vágta oda, hogy csak úgy visszhangzottak a szavai. Hosszú ujjaival óvatosan az üvegajtó felé nyúlt. – Hát te tényleg semmit nem tudsz? Nap mint nap azzal vagyok elfoglalva, hogy új könyveket olvassak. Épp elég nekem, hogy a havi penzumot teljesítsem. Honnan lenne időm újraolvasni valamit, amivel már végeztem egyszer?

– Soha nem olvas el valamit többször?

– Naná, hogy nem.

Rintaró szóhoz sem jutott, a férfi pedig őszinte döbbenettel csóválta a fejét.

– Vegyük úgy, hogy a hülyeséged elkerülhetetlen folyománya fiatal korodnak. Különben az életkedvem is elmenne e háromperces csevejünk értelmetlenségétől. Figyelj csak. A világ telis-tele van könyvekkel. Számát sem tudjuk, mennyi mindent írtak össze elődeink, és jelenleg is folyamatosan termelődnek új művek. Kinek van ideje többször elolvasni egyetlen könyvet?

A hatalmas terem visszhangozta a szóáradatot. Rintarónak a szédüléshez hasonló kellemetlen érzése volt, mintha lebegni kezdett volna a talaj felett.

– „Olvasó” ember annyi van, mint égen a csillag. Azonban az én pozíciómban elvárják tőlem, hogy minél többet olvassak. Többet ér az, aki húszezer kötetet olvas, mint aki csak tízet. Amikor eleve tengernyi könyvvel kell megbirkózni, többször újraolvasni valamit mi más lenne, mint időpocséklás?

A férfi hunyorgó szemében szikra villant. A gőg tüze szinte őrületig fokozódott.

Rintaró némán meredt rá. Nem gyávaságból vagy félelemből. A döbbenet elvette a szavát.

Éppenséggel volt abban ráció, amit a férfi mondott. Hiába volt eldeformálódva egytől egyig az összes tégla, ha gyönyörűen illeszkedtek, és együtt egy nagy falat alkottak. Logikusnak logikus volt a gondolatmenet, a férfi pedig ezt pontosan tudta, ezért nem is lehetett fogást találni a szavain.

„A könyveknek hatalmas ereje van” – ez volt Nagyapó szavajárása. És ez a férfi is azzal jött, hogy a könyvek a támaszai. Abban az értelemben, hogy a könyvek különleges hatalommal bírnak, elsőre úgy hangzott, mintha ugyanazt állítaná, mint a nagyapja.

Csakhogy…

Rintaró jobbjával megérintette a szemüvege keretét. Ott motoszkált benne, hogy valami mégis más. Valami nem stimmelt a férfi gondolatmenetével. Vajon Nagyapó most is a tőle megszokott végtelen nyugalommal felelne Rintaró kétségeire?

– Rendkívül sok a dolgom – szólalt meg újra a férfi.

Ezzel egy időben lassan elfordította a székét, és visszafordult a szekrény felé. Megint felütötte a könyvet a térdén, és jobb kezével a kijáratra mutatott.

– Menjetek el.

Rintaró nem mozdult. A macska is búskomor hallgatásba burkolózott. A férfi lapozott tovább, mintha az érdeklődés utolsó szikráját is elveszítette volna látogatói iránt. A papír suhogása szárazan visszhangzott a hatalmas fehér hodályban.

Egy másik surrogás jelezte, hogy kinyílt a fehér tolóajtó a bejáratnál. Nem volt ott viszont senki, aki mutatná az utat, mint idefelé. Teljes sötétség uralkodott az ajtórésen túl. Volt benne valami hátborzongató, amitől Rintarót kicsit ki is rázta a hideg.

– Gondolkodj, Antikvárius! – biztatta hirtelen a macska. – Azért nem bírsz vele, mert van igazság abban, amit mond.

– Igazság?

– Az. Ebben az útvesztőben az igazság ereje a legmeghatározóbb. Ha hozzájön a meggyőződés, nem egykönnyen dől meg, legyen bármilyen torz is. Csakhogy nem az egész igaz.

A macska lassan továbbindult.

– Mindenképpen van gyenge pontja. Ügyesen forgatta a szavait, de nem volt minden igaz belőle. Ott kell lennie valahol a hazugságnak.

– Hazugság…

Hirtelen mintha szellő fújt volna valahonnan, Rintaró pedig újra az ajtóra nézett. A kavargó sötétség mélyéből jött a szél. Vagyis nem, oda tartott. Szívta őket lassan befelé, és apránként, de határozottan erősödött a sodrása. Az ismeretlen üresség felé örvénylett. Rintarónak futkosott a hátán a hideg.

Visszafordulva látta, hogy a férfi a könyvébe temetkezik, mintha mi sem történt volna. Mindjárt befejezi vajon? Már eléggé a vége felé jár annak a nagy kötetnek. Akkor az is odakerül majd egy csillogó vitrinbe mint a kaotikus raktár legújabb dísze. Lelakatolják, és soha többé nem veszi kézbe senki.

Valóban az a helyzet, hogy itt elzárják a könyveket.

Felzúgott a szél, és a macska mondott neki valamit, de Rintaró nem válaszolt. Csak nézte a hihetetlen mennyiségű könyvet, más nem is létezett számára.

Kisvártatva megszólalt:

– Tényleg van benne hazugság.

Alig lehetett hallani, annyira motyogott. De a férfi válla megremegett.

– Megvan, mi benne a hazugság – ismételte meg, most már határozottabban, mire a férfi lassan odafordította a fejét, és ránézett. Szúrós tekintete azonban most nem hátráltatta meg Rintarót. – Maga hazudik. Azt állította, hogy szereti a könyveket. De ez nem így van.

– Érdekes felvetés.

Furcsa volt, hogy annyira hamar rávágta a választ.

– Ide figyelj, kisfiam. Javaslom, hogy távozz innét a tenyérbemászó macskáddal együtt, amíg szépen mondom!

– Maga nem is szereti a könyveket! – ismételte meg még egyszer Rintaró. Kihúzta magát, és állta a férfi tekintetét, mire az egy kicsit mintha meghőkölt volna.

– Mi alapján mered…

– Elég körülnézni.

Érdekes módon Rintaró hangja erőteljesen zengett. Ezen ő maga lepődött meg a legjobban, és rögtön folytatta:

– Tény, hogy itt döbbenetes mennyiségű könyv található. Külsőleg és tartalmi szempontból is egészen rendkívüli gazdagság, és értékes antik példányok is vannak, amelyekkel nemigen találkozni már. De csupán ennyi.

– Mi ennyi?

– Itt van például ez a tíz kötet D’Artagnan-történet.

Rintaró a gyönyörű kötésű könyvsorozatra mutatott rögtön a bal kezénél. A fehér borítókon feltűnő, arany betűkkel ékeskedett a cím. Alexandre Dumas monumentális műve igen szép kiadásban képviseltette magát.

– Ritkán fordul elő, hogy egyben meglegyen mind, de egyiken sem látszik, hogy túl sokat forgatták volna. Pedig milyen nagyok. Akármilyen óvatosan olvassa is az ember, egy hajtásnyom azért csak lesz rajtuk. Ezek meg annyira érintetlenek, mintha most érkeztek volna.

– Számomra a könyv igazi kincs. Figyelmesen végigolvasom őket, mintegy a napirendem részeként, és egyben a nap fénypontja, ha valamivel elkészülök, és felsorakoztathatom ide.

– Akkor miért hiányzik a tizenegyedik kötet?

Rintaró válaszára egy egészen kicsit megmozdult a férfi szemöldöke.

– Ez a sorozat elvileg tizenegy kötetes. Az utolsó nincs meg, a Bragelonne vicomte.

A férfi nem válaszolt, csak mozdulatlanul állt, akár egy szobor.

A fiú egy cseppet sem zavartatva magát folytatta, és ezúttal jobbra mutatott.

– Akkor ott van Rolland Jean-Christophe-ja. Elsőre azt hinnénk, megvan az egész, mert ott van két kötet, ám tudvalevő, hogy az háromrészes, és hiányzik a középső. Aztán itt ez a Narnia krónikái, A ló és kis gazdája nincs itt. Ha olyan nagy kincs a könyv magának, akkor mi ez a nemtörődöm válogatás? Látszólag minden megvan, de alaposabban szemügyre véve egyértelmű, hogy ez a könyvespolc merő összevisszaság.

Nem emelte fel a hangját, csak felpillantott a hatalmas helyiség mennyezetére. Észrevette, hogy közben enyhült a szél ereje.

– Ezek a szekrények nem arra valók, hogy a becses kincseit tartsa bennük. Kirakatok csupán, amikben mutogathatja a szerzeményeit.

Rintaró még gondolkozott egy kicsit, majd egyenesen a férfi szemébe nézett.

– Aki a könyveket szereti, az nem bánik velük így.

Nagyapó jelent meg lelki szemei előtt, ahogy szép csendben lapozgat. Látta, ahogy kedvenc könyveit annyiszor olvassa el újra és újra, míg mállani nem kezdenek, és elégedett mosollyal adja át magát a történeteknek.

Nagyapó nagyon vigyázott az antikvárium könyveire, de nem dísznek tartotta őket. Nem csillogó és látványos üzlethelyiséget akart, hanem olyan gondosan rendben tartott kínálatot, amelynek darabjait szívesen vesszük le a polcról, még ha kissé kopottasak is. Ezért tudott Rintaró annyi könyvvel megismerkedni.

És egyszer mondott valamit a gyűjtemény kapcsán, ami mély benyomást tett a fiúra.

– Az jó, ha sokat olvas az ember. Viszont egyvalamivel tisztában kell lennünk.

Rintaró véletlenül hangosan is kimondta, mire a fehér öltönyös férfi alig észrevehetően moccant egyet. Válasz nem jött, és a fiú a néma csendben apránként folytatta, ahogy felidézte az emlékeket.

– A könyveknek hatalmas ereje van. De a könyveknek, és nem annak, aki olvassa őket.

Már jó régen történt. Akkoriban, amikor Rintaró elkezdett kimaradozni az iskolából, és mást sem csinált, mint hogy válogatás nélkül elolvasott mindent, ami csak a keze ügyébe került a Nacuki Antikváriumban. Megutálta az iskolát, könyvekkel bástyázta körbe magát, idővel pedig az érdeklődését is elvesztette a külvilág iránt, és kizárólag a nyomtatott szónak élt. Szűkszavú nagyapja ekkor kivételesen hosszabban magyarázott az unokájának.

– Ha csak ész nélkül olvasod, amit érsz, attól még nem fogsz többet látni a világból. Akármennyi tudást tömsz a fejedbe, amíg nem gondolkodsz a saját fejeddel, és nem mész utána a dolgoknak a saját lábadon, mindaddig csak mások tollával ékeskedsz.

Kis unokája kissé értetlenül állt a bonyolult eszmefuttatás hallatán, de Nagyapó szelíden folytatta:

– A könyvek nem fogják helyetted leélni az életedet. Az olvasó, aki elfelejti, hogyan kell járni a saját lábán, olyan, mint egy elavult ismeretekkel teli enciklopédia. Haszontalan régiség mindaddig, míg valaki ki nem nyitja. – Aztán megsimította Rintaró fejét, és hozzátette: – Hát te is csak tudálékos akarsz lenni?

Már nem emlékszik, mit válaszolt Nagyapó halk szavú kérdésére. De tény, hogy hamarosan újra elkezdett iskolába járni.

Utána is hajlamos volt bezárkózni a könyvek világába, nagyapja pedig olyankor mindig kényelmesen kortyolgatta a teáját, és megjegyezte:

– Olvass csak nyugodtan. De ha végeztél, állj fel és indulj!

A maga esetlen módján Nagyapó teljes erejéből próbálta terelgetni őt, legalábbis Rintaró mostanra ezt szűrte le az egészből.

– Attól még – szólalt meg hirtelen a fehér öltönyös férfi – rengeteg könyvet halmoztam fel, miáltal sikerült elérnem a jelenlegi pozíciómat. Minél több könyv, annál több hatalom. Én ennek köszönhetem, hogy idáig jutottam.

– Akkor ezért tartja őket lakat alatt, hogy dicsekedhessen velük, mintha a könyvek ereje a magáé lenne.

– Micsoda?

– Azért csináltatott ilyen böhöm nagy vitrineket, mert meg akarja mutatni az ismerőseinek, hogy maga milyen csodálatra méltó, hisz ennyi mindent olvasott, nem?

– Hallgass!

Dehogyis tette már kényelmesen keresztbe a lábait a férfi. Rá se nézett a térdén fekvő nyitott könyvre, csak dühösen állta Rintaró tekintetét.

– Ugyan mit tudhatsz te bármiről is, öcskös? – A férfi homlokán gyöngyözni kezdett az izzadság. – A mai világban több tisztelet jár annak, aki elolvas tíz könyvet, mint aki egyet tízszer. A külvilágot csak az érdekli, hogy sokat olvasott az illető. Ez a szám tudja kiváltani az emberek csodálatát. Netán nincs igazam?

– Fogalmam sincs, hogy igaza van-e, vagy sem. Amiről én beszélek, annak semmi köze ehhez.

– Hogy?

A férfi láthatóan össze volt zavarodva.

– Engem most nem az érdekel, hogy mit vár el a társadalom, vagy mitől övez valakit köztisztelet.

– Akkor mégis mi?

– Én csak annyit mondtam, hogy maga nem szereti a könyveket. Saját magát szereti, nem a könyveket. Már az előbb is megmondtam. Aki a könyveket szereti, nem bánik így velük.

Újra közéjük telepedett a csönd. A férfi a térdére fektetett könyvön nyugtatta a kezét, és csak ült némán, magába roskadva. Olyan beképzeltnek tűnt, most meg szinte összetöpörödve gubbasztott.

Az imént még fújdogáló szellő mostanra teljesen elcsendesedett. Rintaró hátrapillantva észrevette, hogy a korábban tárva-nyitva álló tolóajtó is becsukódott már időközben.

– Te…

Meglehetősen hosszú szünet után a férfi belekezdett valamibe, aztán rögtön elhallgatott, majd egy ideig csendben maradt, mígnem végre megtalálta a szavakat a mondandójához.

– Te szereted a könyveket?

Rintarót nem a hirtelen nekiszegezett kérdés bizonytalanította el. Eltökéltséget vélt ugyanis megcsillanni a fehér öltönyös férfi pillantásában. Egy olyan szikrát, ami az eddigi hűvös, hatalmaskodó viselkedése során nem volt jellemző, és amit őszinte gondolatok, magány és beteljesületlenség táplált.

– Akkor is szereted a könyveket?

„Akkor is” – sok mindent akarhatott elmondani ezzel a rövid kifejezéssel. Ezek közül nem keveset Rintaró meg is értett, így határozott választ adhatott.

– Szeretem.

– Én is.

Mintha lágyabb hangon szólt volna már. A felesleges ridegség háttérbe húzódott, sőt teret engedett némi fennköltségnek is.

A tanácstalanul álldogáló fiú hirtelen suhogásra lett figyelmes, mintha a szél kezdett volna rá. Valami megváltozott a hatalmas hodályban. A büszke hadrendbe állított óriásvitrinek lassan omladozni kezdtek, mint a homokvár a szélfúvástól. Ezzel egy időben a polcokon sorakozó könyvek szárnyra kaptak és elrepültek, egyik a másik után.

– Én is szeretem a könyveket!

A fehér öltönyös férfi szépen összecsukta a könyvet, ami végig az ölében volt, hóna alá csapta, és felállt. Mindeközben a szél ledöntötte a könyvespolcot az orruk előtt, és a könyvek megszámlálhatatlan sokasága költöző madárrajként rebbent fel. Várhatóan nem sok kellett hozzá, hogy útra kelő könyvrajok foglalják el az egész látómezőt.

Rintaró kábán álldogált ott, a férfi pedig megenyhülve figyelte.

– Hát te aztán állhatatos vagy!

– Dehogy, én…

A férfi jobb kezét felemelve csendre intette, és fanyar mosollyal fordult oldalra.

– Problémás egy vendéget engedtél be, hallod-e!

Rintaró észrevette, hogy a kimonós nő ott áll a férfi oldalán. Az, aki az elején mutatta az utat a villában. Akkor kifejezéstelen volt az arca, akár egy nómaszk, most azonban visszafogottan mosolygott.

– Ne vezesd ki őket! Segítség nélkül is hazatalálnak.

A férfi hangja túlharsogta a könyvek szárnysuhogását.

A szekrények többsége már szinte teljesen semmivé lett a szélben. A teret fehérre festette a költöző könyvmadarak szűnni nem akaró szárnycsapkodása.

A férfi az órájára pillantott.

– Meglehetősen sok időt pazaroltam el, de soha ilyen hasznosan még nem töltöttem időt. Köszönet érte!

Halványan elmosolyodott, és átvette fehér kalapját a mellette álló nőtől.

– Nos akkor hát… – szólt, majd feltette a fejére, és sietség nélkül hátat fordított.

Mellette a nő lassan fejet hajtott Rintarónak, mire a fehér fény elárasztott körülöttük mindent.

*

Másnap reggel hétkor Rintaró már végzett kinn a konyhában a reggelijével, és kiment a bejárat elé kinyitni a boltot. Felkapcsolta a lámpákat az üzletben, felhúzta a redőnyöket, és átszellőztette a helyiséget. A tiszta téli fuvallat jólesően felfrissítette a benti áporodott levegőt. A bejárati kőlépcsőt sebtiben lesöprögette, aztán visszament, és tollseprűre váltott, hogy leporolja a könyvespolcokat.

Mindent úgy csinált, ahogy Nagyapó.

Nap mint nap látta tenni-venni őt iskolába menet, de nem fordult elő, hogy utánozni próbálta volna. A könyveket még csak kézbe vette, de eddig egyetlenegyszer sem takarított.

Valahol bent egy meglepett hang azt kérdezte, hogy mégis mi a fenét csinál. Egy másik nevetve felelt, hogy miért is ne? Mindkettő a saját hangja volt. Igazából maga sem tudta, hogy tulajdonképpen mit művel. És ezen tudatlanságában folytatta tovább a munkát, s lehelete fehéren gomolygott a reggeli verőfényben.

Honnan jutott eszébe egyáltalán ilyesminek nekiállni, mikor eddig csak rezignáltan bámulta a könyvespolcot? Rintarónak összevissza csapongtak a gondolatai, közben fel-felvillant a tegnapi különös kaland emléke.

– Nagyszerű munka volt, Antikvárius.

Az öblös, mély hang gazdája a szép bundájú, tigriscsíkos macska volt.

A polcok közti hosszú úton felé közeledett, jádezöld szemével derűsen a grimaszoló Rintaróra hunyorgott.

– Neked meg mi bajod?

– Nem szoktam hozzá, hogy megdicsérjenek.

– A szerénység erény. Ám semmit sem szabad túlzásba vinni.

Érdekesen válaszolt ez a macska. Nesztelenül lépdelt, és folytatta:

– Az biztos, hogy a szavaid hatással voltak arra az emberre. Ezért tudtad visszaadni annyi könyv szabadságát, és ezért tudtál visszajönni. Ha nem úgy beszéltél volna, sohasem jutunk haza, hanem még most is ott bolyongnánk valahol abban a szellemkastélyban.

Meglehetősen nyomasztó dolgokat képes mondani ez az állat úgy, mintha mi sem lenne természetesebb. Rintaró a macska jádezöld szemébe nézett, és észrevette, hogy a szája sarkában halvány mosoly bujkál.

– Szép munka volt. A lényeg, hogy az első útvesztőn szerencsésen túl vagyunk.

– Köszö… – mondta ki félig Rintaró, majd egy kis fáziskéséssel a macskára meredt. – Az első útvesztőn?

– Semmi, ne is törődj vele.

Rintaró a Nacuki Antikvárium kellős közepén állt, amikor a macska ily módon elkente a választ. A tigriscsíkos kandúr elslisszolt a lába mellett, és visszaindult a belső fal felé.

– Várj már, hiába mondod, hogy ne törődjek vele, különben is mit…

– Megmondtam, Tora vagyok, a tigriscsíkos macska. Jegyezd már meg a nevemet! – vetette oda vidáman a válla felett. – Tényleg nem gondoltam volna, hogy ilyen jól fog menni.

– Hiába próbálsz hízelgéssel ködösíteni, mert…

Szinte ki se mondta, az átjáró semmivé foszlott a fehér fényben, és mire feleszmélt, egyedül állt a közönséges lambéria előtt.

Azóta eltelt egy nap, de még mindig élénken élt benne az álom emléke.

– Szóval jó munkát végeztem volna?

A csíkos macska öblös hangja most is a fülében csengett.

Még soha nem dicsérte meg ilyen nyíltan senki. Hozzá volt szokva, hogy kinevetik, mert úgymond puhány, meg hogy kerülik a búskomorsága miatt, de azzal már nem igazán bírt mit kezdeni, hogy egyszerűen szembedicsérik. És ha már nem bírt mit kezdeni vele, akkor felhagyott inkább a félhomályban ücsörgéssel, és nekiállt port törölni.

Amikor nagyjából végzett a bolttakarítással, megszólalt a bejárati csengő, ezért odafordult. Az osztálytitkár, Juzuki Szajo nézegetett befelé félszegen, aki tegnap elhozta az üzenőfüzetet.

Rintaró értetlenkedve álldogált, a piros sálba burkolózott lány pedig összevonta szép ívű szemöldökét.

– Mit csinálsz?

– Hogy mit…

Nem tudta rávágni a választ, de jobban belegondolva ezt tulajdonképpen neki kellett volna megkérdeznie.

– És te, Juzuki, mit keresel itt kora reggel?

– Megyek a szokásos reggeli próbánkra a fúvósokkal. – Megemelte a fekete hangszertokot a baljában. – Csak csodálkoztam, hogy nyitva van a Nacuki Antikvárium, amikor elmentem előtte, mikor úgy volt, hogy zárva van, ezért benéztem.

Fehéren látszott a lehelete, ahogy átlépett a küszöbön, és csípőre tett kézzel folytatta:

– Ha van kapacitásod ilyen korán kitakarítani a boltot, akkor ezek szerint ma semmi akadálya, hogy begyere a suliba, ugye?

– De az nem…

– Csak semmi de és semmi nem! Ha úgysincs jobb dolgod, akkor tessék befáradni szépen. Ellógni a maradék órát, mondván, hogy mindjárt elköltözöl, nagyon nem oké.

– Ez mondjuk igaz.

Szajo mérgesen nézett végig Rintarón, aki képtelen volt épkézláb válaszokat adni.

– Képzeld magad a helyembe, hogy el kell hoznom az üzenőt egy szemmel láthatóan tök depis osztálytársamnak! Nyilván próbálok figyelmes lenni.

Erre Rintarónak végre eszébe jutott, tegnap elfelejtette megköszönni, hogy Szajo elhozta a füzetet. Gyorsan kinyögte, hogy „köszi a tegnapit”, mire a lány jött zavarba.

– Valami rosszat mondtam?

– Csodálkozol, hogy meglepődtem? Az arcodra volt írva, hogy a hátad közepére kívánsz, erre ma hirtelen azzal jössz, hogy köszönöd…

– Nem is kívántalak a hátam közepére. Csak olyan rosszkedvűnek tűntél…

– Rosszkedvűnek?

Szajónak egy pillanatra elakadt a szava.

– Dehogy voltam rosszkedvű!

Majd durcásan hozzátette:

– Csak aggódtam miattad.

– Aggódtál? – motyogta meglepetten Rintaró. – Miattam?

– Ki más miatt? – Szajo lesújtó pillantást vetett a fiúra. – Halálra aggódom magam, hogy meghalt a nagypapád, és szegényke, mindjárt költöznöd kell, erre itt trécselsz Akibával hatalmas léleknyugalommal, szerinted mégis mit szóljak?

Ki érti ezt, ismerte el magában Rintaró. Ő úgy volt vele, hogy ez az egész inkább csak nyűg volt Szajónak. Simán elkönyvelte, hogy a lány úgyis puszta udvariasságból mondja csak, hogy aggódik érte. A jelek szerint viszont nem ez volt a helyzet.

A lány lemondóan figyelte egy darabig Rintaró egyre növekvő zavarát, aztán hirtelen visszakozni kezdett:

– Annyira bunkónak tűntem?

A fiúnak nem azért nem jött válasz a nyelvére, mert meglepte a hirtelen nekiszegezett kérdés. Hanem mert egyszer csak feltűnt neki, hogy az osztálytársa szeme milyen szép, pedig hát elvileg nem ma látta először. Igaz, ami igaz, hiába laktak olyan közel egymáshoz, még soha nem beszélt a lánnyal így szemtől szembe.

– Ne már, ennyire bunkónak tűntem?

– Dehogy, szó nincs róla.

– Nagyon rosszul tudsz hazudni, Nacuki.

A lány könnyedén társalgott, de Rintarónak nem jutottak eszébe frappáns válaszok. Annyi tellett tőle, hogy szokás szerint megérintette jobb kezével a szemüvege keretét, és csak azután szólalt meg végre.

– Itt van Nagyapó teáskészlete – mutatott esetlenül az üzlet belseje felé. – Ha ráérsz, odatehetek egy teát.

Kedve lett volna sóhajtani egyet, mert azt ő is látta, hogy ennél azért jobb szöveggel is előhozakodhatna. De ezzel a szerencsétlenkedéssel is sikerült egy mérsékelten kényszeredett vigyort kicsalnia az osztálytársából.

– Csak nem randira hívsz?

– Nem ér félremagyarázni!

– Pedig így könnyedén kifejezhetnéd mérhetetlen háládat, amiért elcipeltem idáig az üzenődet.

A kisujjából rázta ki a jobbnál jobb válaszokat. Cseppet sem feszengve megtett pár lépést, és lehuppant egy kerek ülőkére.

– Azért értékelem a próbálkozásodat.

– Hát köszi.

Rintaró megkönnyebbülten sóhajtott, de Szajo azonnal folytatta:

– Dardzsilinget kérek. Jó sok cukorral.

Hangja olyan vidáman szólt az antikvárium falai közt, mintha hirtelen kitavaszodott volna a tél közepén.

{1} Antoine de Saint-Exupéry: A kis herceg. Rónay György fordítása.

{2} Friedrich Nietzsche: Ecce homo – Hogyan lesz az ember azzá, ami. Fordította és jegyzetekkel ellátta Horváth Géza.