AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

A kápolnai földosztás

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-82-1

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Krúdy Gyula

A kápolnai földosztás

Kálkápolna. Tavasz.

1919. február 23-án, egy nyirkos vasárnap, az esőmosta és még népetlen reggelen automobilok vágtatnak a Keleti pályaudvar felé. Ezeket az automobilokat ismertük már a háború alatt. Az egyikben, a sötétzöldben, a szinte nesztelen kerekűben Zita királyné üldögélt, amikor néhanapján Pesten mutatkozott. A nagyszerű francia gép belsejében ma reggel álmos, veres szemű szerkesztők és írók foglalnak helyet. A többi automobilok, amelyek a köztársaság piros-fehér-zöld rendszámaival vannak ellátva, ugyancsak más pasasérokhoz voltak szokva. Osztrák generálisok, elmúlt, elfelejtett miniszterek, központigazgatók, háború-vállalkozók terpeszkedtek az üléseken, gőgös „gépkocsi-pillantást” szórakozottan vetettek az elátkozott Pestre, amely görnyedni látszott az átok alatt: a háború örökké tart. A pályaudvar felé rohanó automobilokban ma a köztársaság vezérei vizsgálják az időjárást. Csurog az ég. Bokáig érő víz a pesti aszfalton. Mi lesz, ha majd el kell hagyni a kényelmes autót, s leszállnak a különvonatról, amelyről tudjuk, hogy befűtve áll? Mi lesz odakünn az Alföldön, ahová földet osztani megyünk? Térdig érő sárnál nem adják olcsóbban azok, akik az Alföldet ismerik.

Az automobil a Keleti pályaudvarhoz ér.

Néhány hónap előtt ezen a téren mozdulni sem lehetett. Bábel volt itt. Osztrák, német, balkán katonaság, rongyos magyar baka, lovat sohasem látott huszár (hisz a lovakat kilőtték a huszárok alól, már 1914-ben), lógós katona és vándorló hadfi tanyázott itt, barakkban és szabad ég alatt; a vonatját napokig várta, amely északra, délre, nyugatra, messzi országokba vigye őt, ahol legtöbbjére a halál vicsorgatta a fogát. Ma üres és elhagyott Baross Gábor szobrának környéke. Ismét látni a polgári utasok tarkabarka világát, a régi batyus embereket, kipedrett vőlegényeket (sok házasságot kötnek mostanában Magyarországon), asszonyokat, akik mindig attól félnek, hogy lekésik a vonatjukat, vicces, nagy szakállú zsidókat, akik úgy lépnek vissza a közforgalomba, mintha négy esztendeig csak aludtak volna valamely kalendárium adomatárában, ahová még Jankó János irónja örökítette meg őket; tyúkászok, kofák, vigécek. És mintha már visszatérőben volna az utasok régi jókedve, tréfája. Egy vörös, kövér zsidó valamit mesél a pályaudvar kapujában, a körülötte állók a hasukat fogják. Talán a gömbölyű menyecske is itt van már valahol az utasok között, aki mindig úgy eldugja a jegyét a szoknyaráncai között, hogy a kondoktornak kell segíteni a megkeresésben!

A miniszteri váróterembe jutunk. Perzsaszőnyegek, előkelő bútorok. Hányszor vitték erre a régi gacsos, megroggyant, bütykös miniszteri lábak, öreg tyúkszemek az aktákat Bécsbe, hogy ismét eladják Magyarországot! Most feltett kalappal állunk, hideg van, csak a kopasz portás tartja kezében a sipkáját, amint még tán Wekerle korában tanulta.

Egy perc múlva indul a különvonat.

Az „extra-cug” – első a népköztársaság idejében – éppen olyan vonat, amilyenben békében (régen) mindenki utazhatott, ki megváltotta a jegyét. Néhány első osztályú kocsi, amely épen megmaradt a németek bicskája elől. Ablakok, amelyeket nem vertek be menekülők. Étkezőkocsik, hol az abrosz fehéren maradt, a pincérek frakkját 1914-ben varrták, a tányérokat, sótartókat, poharakat jól eldughatták, hogy senki se lopta el őket a négyesztendős népvándorlásban. A padló tiszta, a szék bőrhátán ragyognak a rézszögek. Béke. A régi békebeli utazások kényelme, kellemetessége a vonaton, amelyet manapság még csak a miniszterek és meghívott vendégeik élvezhetnek, de rövid időn belül ismét mindenki megtalálja a MÁV egykori jellegét, amikor a gyorsvonat volt a legjobb vendégfogadó Magyarországon.

Mindenki pontos volt, mintha a régi császárok „fejedelmi pontossága” tért volna vissza, midőn a hírlaptudósítók nem felejtették el megírni, hogy a király különvonata a megállapított percben pontosan kirobogott a pályaudvarból, az állomáson megjelentek Ludvigh Gyula, Boda Dezső stb… Én bizony nem tudom, hogy valaki megjelent volna a különvonat elindulásánál. Néhány öreg népőrt láttam. Az ajtókat csapdossák, Berinkey szürke bársonykalapja siet, fiatal szerkesztő urak benyomulnak az étkezőkocsikba, mint az Otthonba szoktak megjelenni. A házigazda helyettese, a kis Herceg tanácsos úr asztaltól asztalhoz jár. Vidám reggelizés kezdődik; az olasz hírlapírót, a jóindulatú Fraccarolit miniszteri titkárok mulattatják; míg Halász államtitkár úr rekedt hangja oly vidáman hangzik, mintha ismét követválasztásra indulna, reménykedve, bizakodva. Az öreg szerkesztők otthon maradtak – félnek tán az ellenforradalomtól, amely hír szerint levegőbe robbantja a vasúti pályát a különvonat alatt. Igaz, hogy nem haladt előttünk próbavonat testőrökkel megrakva, mint az öreg Ferenc József utazott Magyarországban élte utolsó éveiben. De a magyar vasutastól nem kell félni. Jobban vigyáz ő a köztársaság elnökének különvonatára, mint az egykori császáréra. A Pacific-mozdonyt, amelyet rövid cilinderkéményével a vonat elé fogtak, csak messziről láttam, és másnap is hiába kerestem az újságokban, hogy a vonatot vezette: X üzletvezető, Y főmérnök stb., amit hajdanában ugyancsak nem felejtettek ki a reporter urak. Ennek a vonatnak az indulása pedig talán nagyobb jelentőségű volt minden régi császárlátogatásnál. Földjét osztani ment a köztársaság elnöke. Míg a régi királyok sohasem hoztak magukkal egyéb ajándékot néhány nevetséges rendjelnél. És elvittek érte aranyat és vért, miután sneidigen visszaszalutáltak a nyársat nyelt rendőröknek, öreg főpolgármestereknek (akiknek már nem szabad este gyufát gyújtani, mint a gyerekeknek). Istenem, talán többé sohasem látok Burgzsandárt