Magyar Miklós

A Sartre–Beauvoir-mítosz
színe és fonákja

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Magyar Miklós, 2023
© Napkút Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6555 51 9

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Köszönetet mondok Macz Annának,
aki elolvasta kéziratomat,és hasznos észrevételeivel,
tanácsaival segített könyvem megírásában.

Bevezetés

1929-ben két rendkívül tehetséges egyetemista az aggregációnak nevezett országos versenyvizsgán filozófiából az első és a második helyet szerezte meg. Szilárd elhatározásuk volt, hogy írók lesznek. A fiatalembert Jean-Paul Sartre-nak, a lányt Simone de Beauvoirnak hívták. Amíg idáig eljutottak, útjelzők és tilalomfák erdején kellett magukat átverekedniük. Jean-Pault édesanyja, a Nobel-díjas Albert Sweitzer unokahúga és nagyapja, Charles Sweitzer nevelték. A nagypapa egyáltalán nem örült, amikor a kis Poulou bejelentette, hogy író akar lenni. Simone de Beauvoir szülei sem írói pályára szánták nagyobbik lányukat. Simone „szerencséjére” a család elszegényedett, és ekkor az apa beadta a derekát: keressen pénzt a lány, de előbb szerezzen diplomát.

A sors úgy rendezte, hogy Simone és Jean-Paul együtt készültek vizsgájukra, és a szép és csinos lány beleszeretett a kicsi, csúnya, kancsal, ám felettébb okos Sartre-ba. Beauvoir huszonegy, Sartre huszonhárom éves volt. Megkötötték az életre szóló paktumot, miszerint a köztük lévő „szükséges” szerelem mellett megismerhetik az „esetleges” szerelmeket is. Ezzel a jogukkal mindketten éltek és visszaéltek. Beauvoir emlékiratai hosszasan ecsetelik tanítványaival való „baráti” kapcsolatait, ám ezeknek a barátságoknak valóságos természetére csak az írónő halála után derült fény, amikor megjelent Sartre-ral való levelezése. Ekkor sorra hulltak ki a csontvázak a már ikonikus pár szekrényéből. Ahogyan Beauvoir egyik tanítványa írja késői visszaemlékezésében, „Beauvoir lányosztályokból új húst szerzett meg, amit megízlelt, mielőtt továbbadta vagy durvábban szólva átpasszolta volna Sartre-nak”. Sartre és Beauvoir életük végéig az „esetleges” szerelmek rabjai voltak.

Sartre Az undor című regényével szerzett magának világhírnevet, míg Beauvoirt A második nem „a feminizmus anyjává” avatta. A második világháború után az immár nemzetközi hírű párról egymásnak szögesen ellentmondó vélemények alakultak ki. Egyesek a francia ellenállási mozgalomban helyezték el őket, míg mások szerint együttműködtek a megszálló nácikkal. Valójában sem ellenállók, sem kollaboránsok nem voltak; egyszerűen át akarták vészelni a háborút. Sartre hadifogságból való kiszabadulása után kezdték el igazán politikai tevékenységüket.

Párizs felszabadulása után a Saint-Germain-des-Prés negyed mintegy tíz évre a szellemi és a kulturális élet központjává vált. Az egzisztencialisták törzshelyei a kávéházak voltak. Sartre szinte beköltözött a Café de Flore-ba, ahol lázas munkával töltötte napjait. Itt született többek közt A lét és a semmi című hatalmas filozófiai műve. A kávéház sokat látott tulajdonosa többször megelégelte, hogy illusztris vendége egyetlen kávé mellett nyitástól zárásig nem mozdult a helyéről, felszedte a földre szórt csikkeket, és azokkal tömte meg pipáját.

A politikus Sartre kapcsolata a szocializmussal és a kommunista párttal bonyolult és ellentmondásos volt. 1954 tavaszán utazott először a Szovjetunióba. Hazatérése után mindenkit meglepett, amilyen lelkesedéssel útjáról beszámolt. A Szovjetunió feltétel nélküli dicsérője volt, ami barátaival történő sorozatos szakításokhoz vezetett. Ezek közül a legemlékezetesebb Camus-vel való kapcsolatának megszakítása annak határozott kommunista-ellenessége miatt.

Az 1956-os magyar forradalom kellett ahhoz, hogy Sartre elforduljon a kommunistáktól, ám Camus-vel ellentétben nem a szovjet diktatúrát, csak a vezetőket hibáztatta. A szocializmus eszméjében továbbra is hitt. Szembe került Charles de Gaulle politikájával, és arra szólította fel a francia választókat, hogy ne adják szavazataikat a tábornokra. Ennek ellenére, amikor hivatalos szervek börtönbe akarták juttatni Sartre-t a nézetei miatt, de Gaulle ezt mondta: „Nem börtönözzük be Voltaire-t.”

Beauvoir Sartre haláláig támogatta társának írói, politikai tevékenységét, valamennyi kéziratát elolvasta, ha kellett, még javított is rajtuk. Az 1968-as diáklázadás idején és azután is együtt osztogatta a röplapokat és A nép ügye című újságot. Az író-filozófus utolsó tíz évéről naplószerű pontossággal egy nagyon vitatható könyvet írt A búcsúzás szertartása címmel. Sartre 1980-ban bekövetkezett halála után csaknem napnyi pontossággal, hat évvel később halt meg, ám kívánsága szerint nem Sartre szemüvegével vagy pipájával, hanem legnagyobb „esetleges” szerelme, Nelson Algren gyűrűjével az ujján temették Sartre mellé.

Párhuzamos életrajzok

Simone de Beauvoir első huszonegy éve:
Egy jóházból való úrilány emlékei

Az 1958-ban megjelent Egy jóházból való úrilány emlékei (Mémoires d’une jeune fille rangée) Simone de Beauvoir önéletrajzi regényeinek első darabja, amit 1960-ban A kor hatalma (La Force de l’âge), 1963-ban A körülmények hatalma (La Force des choses) és 1972-ben a Számadás (Tout compte fait) követett. A kritikusok felhívták a figyelmet arra, hogy A jóházból való úrilány címet Beauvoir Tristan Bernard 1899-ben megjelent Egy jóházból való úrfi (Mémoires d’un jeune homme rangé) című regényéből vette. Jegyezzük meg, hogy csupán a cím utal Bernard első regényére, amiben az író humoros torzképet ad kora polgárairól.

A címnél maradva, abból nem derül ki, hogy Simone de Beauvoir emlékeiről lesz szó. Az „egy jóházból való úrilány” akárki lehetne. Elképzelhető, hogy Beauvoir egyetemes érvényt akart adni regényének a címmel? Tipikusnak akarta volna feltüntetni saját életét?

Az Egy jóházból való úrilány emlékeit egyes feltételezések szerint Beauvoir azért írta meg, mert nem tudta magának megbocsátani, hogy haldokló barátját, Zazát cserben hagyta. Önéletrajzi írásával akart megszabadulni lelkiismeret-furdalásától. Mások úgy látják, hogy A második nem megjelenése utáni heves támadások miatt Beauvoir meg akarta mutatni, hogy nem a keserű, kiábrándult asszonyé az igazi arca.

Ahogyan majd Sartre A szavakban, Beauvoir is az írásig megtett útját rajzolja meg önéletírásában. A gyermekkorában megszületett vágy, hogy kifejezze magát, serdülőkorában felerősödött, így naplóírásba kezdett. Az írás gondolata tizenöt éves korában fogalmazódott meg benne: „Miért választottam az írást? Mint gyermek, magam se vettem komolyan macskakaparásaimat; valójában ismeretszerzésre törekedtem; szívesen írtam dolgozatot, de a kisasszonyok sokszor szememre hányták »körülményes« stílusomat; nem éreztem magamban »tehetséget«. Mégis, mikor tizenöt éves koromban egy barátnőm emlékkönyvébe beírtam kívánságaim, terveim – ebből kellett megállapítani egyéniségemet –, arra a kérdésre: »Mi akar lenni?«, habozás nélkül válaszoltam: Híres író.”

Míg Sartre A szavakban életének első tizenegy évét örökíti meg, az Egy jóházból való úrilány emlékei Beauvoir első huszonegy évét mutatja be kora gyerekkorától az 1929-ben filozófiából letett aggregációs vizsgájáig.

Ha Beauvoir regényének címe talányos, az incipit, a mű bevezető szavai annál egyértelműbbek: „Je suis née à quatre heures du matin, le 9 janvier 1908, dans une chambre aux meubles laqués de blanc, qui donnait sur le boulevard Raspail.” A „Je”, azaz ’Én’ világossá teszi, hogy kiről szól a mű. (Az idézett rész a magyar fordításban: „Hajnali négy órakor születtem, 1908. január 9-én, egy fehérre lakkozott bútorú szobában, melynek ablakai a boulevard Raspailra néztek.”)

Az engedelmes, jó kislánytól a lázadó Simone-ig

Az emlékek felidézését egy fotóalbum képei segítették, amelyeken a szűk család tagjai voltak láthatók: „A következő nyáron készült fényképeken hosszú ruhás, strucctollas kalapú, ifjú hölgyeket, szalma- meg panamakalapos urakat látni, akik egy csecsemőre mosolyognak: ezek a szüleim, nagyapám, nagybátyáim, nagynénéim, s ez vagyok én. Apám harmincéves volt, anyám huszonegy, én voltam első gyerekük. Lapozok egyet az albumban: mamának csecsemő van a karján, de az nem én vagyok; én már pliszírozott szoknyácskát, kalapkát hordok, két és fél éves vagyok, most született a húgom.”

Beauvoir engedelmes, jó kislány volt, tökéletesen meg volt elégedve sorsával, csakúgy, mint a gyermek Sartre A szavakban. „Különös szerencsének tartottam, hogy az ég pontosan ezeket a szülőket, ezt a testvért, ezt az életet juttatta osztályrészemül.” Pedig szülei nagyon rövid pórázon tartották. Különösen édesanyja, akinek mindenkin uralkodni vágyó szeretetéről annak elhunyta után, 1964-ben írt Szelíd halál (Une mort très douce) című regényében: „De mégiscsak mama volt az erősebb: mindig az ő akarata győzött. Otthon minden ajtót nyitva kellett hagyni; a szeme előtt kellett tanulnom, abban a helyiségben, ahol éppen tartózkodott. Amikor éjjel az ágyban fekve beszélgetni kezdtünk a húgommal, mama a kíváncsiságtól gyötörve a falhoz tapasztotta a fülét, majd átkiabált: »Hagyjátok abba!« Nem engedte, hogy megtanuljunk úszni, és megakadályozta, hogy a papa kerékpárt vegyen nekünk. (…) Képtelen volt uralkodni magán, időnként igazi hárpiaként viselkedett. (…) Irántunk való szeretete mély volt, s egyúttal kizárólagos is, és a fájdalom, amellyel mi ezt a szeretetet elszenvedtük, mama saját belső konfliktusairól árulkodott.”

Gyerekkorában Beauvoir rendszeresen járt templomba: „Nagyon vallásos voltam; havonta kétszer gyóntam Martin abbénál, hetente háromszor áldoztam, minden reggel elolvastam egy fejezetet Krisztus követéséből.” Azután bekövetkezett az a változás, ami majd később egész emberi magatartására, irodalmi munkásságára, politikai nézeteire hatással lett: elvesztette hitét. Ugyanakkor szülei iránt továbbra is feltétlen engedelmességgel viselkedett. Ám eljött az idő, amikor úgy érezte, meg kell mutatnia családjának, hogy önállóan gondolkodó lény, meg kell szabadulnia a családi megkötöttségektől: „Asztalhoz ülve könyvet vittem magammal; görög igéket tanultam, matematikai példa megoldásán törtem a fejem. Apám bosszankodott, én megmakacsoltam magam, mire undorodva engedett. Ha anyámhoz barátnői jöttek, nem voltam hajlandó bemenni a szalonba; néha dühbe gurult, s én engedtem: de székem csücskén ültem, összeszorított fogakkal, olyan sötét tekintettel, hogy hamarosan kiküldött. A családban s közvetlen környezetünkben csodálkoztak rendetlenségemen, némaságomon, udvariatlanságomon; rövidesen valamiféle szörnynek tekintettek.”

Beauvoir első szerelme, Jacques

Simone nyolcéves volt, amikor találkozott unokafivérével, Jacques-Charles Champigneulle-lel: „Elkápráztatott Jacques remek dolgozata, tudása, biztonsága. Rózsás arcú, aranypettyes szemű, vadgesztenyeszín hajú, nagyon csinos fiú volt.” Beauvoir vele ismerte meg a kortárs francia irodalmat, Cocteau-t, Gide-et, Claudelt, Valéryt. A gyermek Simone és Jacques nagyon jó barátok lettek, sőt: „Elhatároztuk, hogy »szerelmi házasság«-ot kötünk, s Jacques-ot vőlegényemnek tekintettem. Nászútra a Luxembourg-park ringlispílének falovain indultunk.” Jacques tizenhárom évesen már felnőtt férfiként viselkedett, és Simone-t kishúgaként kezelte. A baráti érzésből Simone-nál mélyebb vonzalom alakult ki Jacques iránt, de szülei nem kedvelték a fiút: „Ezen a délelőttön anyám megtiltotta, hogy elmenjek hozzá, s szenvedélyes kirohanást intézett ellene és befolyása ellen. Még nem mertem nyíltan szembeszegülni, sem komolyan hazudni.” Simone állandó kétségek között gyötrődött. Tudta, hogy Jacques csak barátjának tekinti, és ehhez akart alkalmazkodni: „elmerültem a lemondásban. »Soha nem fogok szeretni senki mást, de köztünk a szerelem lehetetlen« – határoztam el.” Amikor Jacques közölte vele, hogy „egy szép napon megházasodik”, Simone nem tudta rá vagy másra gondol-e a fiú. Azt sem tudta magában tisztázni, valóban szereti-e unokatestvérét: „Némely pillanatban Jacques volt a mindenem: máskor nem jelentett semmit.” Hosszú, közömbös időszak következett, majd húszévesen ismét beleszeretett Jacques-ba: „Szívembe visszatért a gyöngédség és a biztonság vágya. Jacques irántam való kedvessége immár nem változott; kereste tetszésemet, szórakoztatott.”

Jacques iránti érzelmeit és vele való kapcsolatát Simone tisztázni akarta, amikor megismerte René Maheu-t (a regényben Herbaud) és Sartre-t. Simone ekkor huszonegy éves és a Sorbonne legfiatalabb hallgatója volt. Maheu nős volt, de nagyon jó barátok lettek Simone-nal, és együtt tanultak a Bibliothèque Nationale-ban. Ő volt az, aki Beauvoirt elnevezte Castornak (’Hód’), és ez a név az írónő haláláig és azután is rajta maradt. Sartre csak ezen a néven emlegette. A névadásról így emlékezik meg Beauvoir A jóházból való úrilány emlékeiben: [Herbaud] „Egyszer nagy betűkkel felírta füzetemre: Beauvoir = Beaver. »Maga Castor – tette hozzá. – A Castorok csoportokban járnak, és alkotó szellemük van.«” Sartre arra kérte barátját, Herbaud-t, ismertesse meg Beauvoirral. Ettől kezdve lépett be Sartre Beauvoir életébe, hogy haláláig ott is maradjon. Az Egy jóházból való úrilány emlékeiben így ír Beauvoir Sartre rá gyakorolt hatásáról: „Sartre pontosan megfelelt tizenöt éves korom ideáljának: önmagam megkettőzése volt, akiben forrpontra hevítve találtam meg minden mániámat. Vele mindig mindent meg tudnék osztani. Amikor elváltam tőle augusztus elején, tudtam, többé nem léphet ki az életemből.”

Ezek után ezt írta naplójába Jacques-ról: „Sosem megyek hozzá feleségül. Már nem szeretem.” Ezután még többször találkoztak, Jacques elmondta neki, hogy érdekházasságot kötött Odile-lal. Majd Beauvoir leírta, hogy a férfi egy ideig felesége nyakán élt, aki egy idő után megunta férje léha életét és beadta a válópert. Jacques teljesen elzüllött, rongyokban járt, „fizikailag teljesen elhasználódott”. Amikor egyszer még találkoztak, elpanaszolta Simone-nak, miért is nem őt vette feleségül.

Ezzel zárul az Egy jóházból való úrilány emlékei egyik szereplőjének története. A másik karakter – Beauvoir gyerekkori barátnője –, Zaza, Élisabeth Lacoin (a regényben Elisabeth Mabille). Róla részletesen a Simone de Beauvoir, a feminizmus „anyja” című fejezetben lesz szó.

Ahogyan Jean-Paul Sartre látta gyermekkorát: A szavak

Jóllehet Sartre 1964-ben megjelent önéletrajzi könyve, A szavak (Les mots) magyarul is olvasható Justus Pál fordításában, a kritika kevés figyelmet szentelt a briliáns stílusban megírt, Franciaországban azonnali sikert aratott műnek. A könyv kézirata elárulja, milyen aprólékos gondossággal írta meg Sartre A szavakat. Minden lapja tele van áthúzással, javítással. Jean-Paul Sartre című könyvében Jean-François Louette idézi Sartre Situation X. című írásából azt a riportot, ahol stílusára vonatkozó kérdésre válaszol az író: „Filozófiai kéziratai könnyed tollal íródnak, csaknem javítás nélkül; ezzel szemben irodalmi kéziratai rendkívül gondosan, javítgatásokkal készülnek. Honnan ez a különbség?” Válaszában Sartre kifejti, hogy a filozófiában minden szónak egy jelentése van, nem kell azon töprengeni, hogyan fejezze ki magát. Ugyanakkor az irodalmi nyelvben mindent sokféleképpen lehet megfogalmazni.

A könyv jelentőségét mi sem bizonyítja jobban, mint hogy az írónak 1964-ben odaítélt és általa visszautasított Nobel-díj elnyerésében is nagy szerepe volt. A tizenegy éves koráig visszaemlékező Sartre egész életművének megértéséhez is fontos forrás A szavak, amit az irodalomtól való búcsúzásaként írt meg. A könyv megszületésekor több tragédia árnyékolta be Sartre életét. Meghalt két barátja, Albert Camus és a filozófus Maurice Merleau-Ponty. Édesanyja egészségi állapota is aggasztotta. Mindezek arra ösztönözték, hogy felidézze gyermekkorát, és feltegye a kérdést: mi az irodalom szerepe? Az önéletírás két részből áll: Olvasni és Írni. Másokkal ellentétben, akik jóleső örömmel írnak gyermekkorukról, Sartre kritikusan, öniróniával mutatta meg magát.

Olvasni

A szavak az anyai nagyszülők bemutatásával kezdődik. Az egész könyv ironikus hangvétele már az első mondatokban megmutatkozik: „Elzászban, 1850 táján, egy gyermekek sújtotta tanító beletörődött, hogy áttér a szatócspályára. Ám valamilyen kárpótláshoz ragaszkodott e kiugró pedagógus: ha neki le kell mondania róla, hogy az elmék épülésén munkálkodjék, valamelyik fia munkálkodjék majd egyszer a lelkek épülésén; a család egyik sarja lelkésznek megy, mégpedig Charles.”

Miután Charles nem állt kötélnek, az apa a másik fiút, Louis-t vette kezelésbe, aki nemcsak hogy lelkipásztor lett, de egy gyermeket is nemzett, a későbbi Nobel-békedíjas teológus, lelkész, filozófus, orvos, orgonaművész Albert Schweitzert.

Charles Schweitzer feleségével, Louise Guilleminnel és lányával, Anne-Marie Schweitzerrel (Albert Schweitzer unokahúga) nevelte unokáját, Jean-Paul Sartre-t, akinek tengerésztiszt apja meghalt, amikor Jean-Paul tizenöt hónapos volt: „Jean-Baptiste a haditengerészeti iskolára akart menni, hogy meglássa a tengert. 1904-ben Cherbourg-ban a tengerésztiszt, akit már emésztett a Kokinkínában szerzett kór, megismerkedett Anne-Marie Schweitzerrel, meghódította az elhagyott fiatal lányt, elvette, nagy sietve egy gyereket nemzett vele – engem –, majd igyekezett a halálba menekülni.”

Sartre A szavakban nagyapjáról, akiről azt mondogatták, „beleszeretett ebbe a kölyökbe”, vegyes érzelmekkel beszél. „Imádott engem, kétségkívül. Vajon szeretett-e?” Visszatekintve jórészt színjátszásnak tekintette nagyapja tetteit: „Őszintén szólva, kicsit erőltetetten igyekezett fenséges lenni: a 19. század igazi fia volt, s Victor Hugónak érezte magát, mint olyan sokan, mint maga Victor Hugo is.” De Jean-Paul maga is szeretett színjátékot játszani. Azt játszotta, hogy jó gyerek: „Szelíden tűröm, hogy cipőt húzzanak lábamra, orvosságot csepegtessenek orromba, fésüljenek és mosdassanak, öltöztessenek és vetkőztessenek, sikáljanak és simogassanak; nincs mulatságosabb, mint azt játszani, hogy jó vagyok.”

A gyermek Sartre távol állt a későbbi, lázadó fiatalembertől: „Paradicsomban éltem. Reggelente boldog ámulatban ébredtem, csodálkoztam azon a szerencsés véletlenen, hogy a világ legegyetértőbb családjában és legszebb országában születtem.” Ez a kiváltságos helyzet már-már vetekszik Voltaire Candide-jának „legeslegjobbik” világával.

A mű címe jelzi a könyvek szerepét a gyermek Sartre életében: „Életemet úgy kezdtem, ahogyan bizonyára végezni fogom: könyvek között. Nagyapám dolgozószobája tele volt könyvekkel. (…) Megleltem hát vallásomat: a könyv mindennél fontosabbnak látszott szememben. A könyvtár templom volt számomra.”

Jean-Paul édesanyja lányt szeretett volna, így a Poulou-nak becézett kisfiú vállig érő hajat viselt, ami angyali arcot kölcsönzött neki. Nagyapja azonban „nem akart belőle félénk puhányt nevelni”, ezért titokban elvitte a borbélyhoz: „Kegyesen néztem, hogyan hullanak végig a nyakamat szorító fehér törölközőn hajfürtjeim s pottyannak a padlóra, érthetetlenül megfakulva; megdicsőülten és megkopasztva értem haza. Felkiáltások voltak, hanem az ölelések elmaradtak, s anyám bezárkózott szobájába, sírni: kislánya helyett egy kisfiút hoztak neki. De ennél nagyobb baj is volt: amíg szép, hosszú fürtök lebegtek fülem körül, szemet lehetett hunyni csúfságom nyilvánvaló ténye előtt. Pedig jobb szemem világa már kezdett elhomályosodni. Még nagyapámat is láthatólag megdöbbentette a dolog; gondjaira bízták a kis csodát, s ő egy varangyot adott vissza: saját jövendő csodálata alapját ásta alá.”

Poulou fantáziája határtalan volt: „Első történeteim csak a kékmadár, a csizmás kandúr történetét, Maurice Bouchor meséit mondták el újra. Maguktól kezdtek beszélni valahol a homlokom mögött, szemöldököm két íve között. Később nekibátorodtam, változtattam rajtuk, magamnak is juttattam szerepet.”

Írni

Jean-Paul megtanult verset írni, amikor Arcachonban nyaralt anyjával és nagyanyjával. A nagyapa nyelvtanfolyamokat tartott, így csak levélben érintkezett a család többi tagjával. Hetente háromszor írt levelet, egyet feleségének, egyet lányának, egyet pedig unokájának, az utóbbit versben. „Hogy e boldogságot maradéktalanul élvezni tudjam, anyám először megtanulta a verstan szabályait, majd megtanított rájuk engem.” A gyermek versét elküldték a nagypapának. „Forduló postával jött meg a válasz, engem dicsőítő költemény; én újabb verssel válaszoltam. Rászoktunk a játékra, nagyapa és unokája között újabb kapcsolat létesült; akár az indiánok vagy a Montmartre stricijei, olyan nyelven beszéltek egymással, amelyből a nők ki voltak zárva.” Visszagondolva ezekre a versekre, Sartre derűs iróniával mondja: „Minden gyerekben van zsenialitás. Minou Drouet-t kivéve, mondta Cocteau 1955-ben. 1912-ben is volt minden gyerekben, kivéve engem.”

Jean-Paul ezután elhatározta, hogy regényeket fog írni: „Kértem és kaptam egy füzetet, egy üveg lila tintát, s a füzet fedelére felírtam: »Regények könyve«. Az első regénynek, amelyet végigírtam, ezt a címet adtam: Egy pillangóért.” Ám ebben a regényben az ifjú „szerzőnek” csak annyi szerep jutott, hogy egy friss képregényből szó szerint átmásolta a címet és a szöveget is. Második „regényével”, A banánkereskedővel, ami a Larousse szótárból kimásolt cikk volt, kiváltotta anyja rajongását. Később saját maga által kitalált történeteket is írt, és elhatározta, hogy író lesz, aminek nagyapja nem örült, mert nem tartotta az írói foglalkozást megélhetési lehetőségnek.

A nagypapa a Montaigne Gimnáziumba íratta be Jean-Pault, ahol az középszerű tanuló lett. Aztán magántanár készítette fel a vizsgáira. Az elkényeztetett Poulou társai között magányosnak érezte magát, ráadásul előnytelen külseje is nyomasztotta. Anyja minden nap elvitte a Luxembourg-kertbe, ahol azonban egyetlen játszótársat sem sikerült neki találni. Mégis Párizs híres parkja lett egyik élményforrása világhírű regényének, Az undornak. A regény főszereplője, Antoine Roquentin a parkba lépve megpillantja azt a Velléda-szobrot, amit a Luxembourg-kertben Sartre naponta látott: „Láttam a fák mögött a zenepavilon kék oszlopait és lámpáját, a babérfák között a Velléda-szobrot.” A parkban ez a szobor néhány méterre Flaubert-étől található.

A szavak végén Sartre felidézi Az undor megírásának idejét: „Harmincéves koromban sikerült azt a szép teljesítményt véghezvinnem, hogy megírtam Az undorban – méghozzá nagyon őszintén, elhihetik – embertársaim semmivel sem indokolható, kesernyés-sós vegetálását, a magamét pedig teljesen elválasztottam ettől. Roquentin én voltam, saját életem szövetét mutattam meg benne kíméletlenül; de ugyanakkor én voltam a kiválasztott, a poklok krónikása is.”

Visszatérve Sartre iskoláira, 1915 októberében nagyapja beíratta a IV. Henrik Gimnáziumba mint bejáró növendéket. Itt már jó tanuló volt, és barátai is lettek.

A szavak végén Sartre hitet tett a regény, a művészet mellett. Ezek a gondolatok ma is, olyan időkben is érvényesek, amikor egyre többet beszélnek a Gutenberg-galaxis haláláról: „A kultúra nem ment meg semmit és senkit, nem is igazol. De emberi alkotás: az ember önmagát vetíti belé, magára ismer benne; csak ebben a kritikus tükörben látja meg tulajdon képét.”

Sartre Nobel-díja

Néhány hónappal A szavak megjelenése után, 1964 októberében a Svéd Akadémia Jean-Paul Sartre-nak ítélte oda az irodalmi Nobel-díjat. Az író a Le Figaro Littéraire egyik cikkéből tudta meg, hogy a Nobel-díj-bizottság neki akarja odaítélni a magas kitüntetést. Sartre habozás nélkül tollat ragadott, és megírta a bizottságnak, hogy nem kívánja átvenni a díjat. A levél így hangzott: „Tisztelt Titkár Úr! A mai napon tudomásomra jutott, hogy bizonyos hírek szerint esélyesnek tűnök az ez évi Nobel-díjra. Bizonyára elbizakodottnak tűnő, hogy még a szavazások előtt befolyásolni kívánom döntésüket. Ennek ellenére, azért, hogy eloszlassak, illetve elkerüljek egy félreértést, bátorkodom írni Önnek. Mindenekelőtt szeretném Önt arról biztosítani, hogy mélységesen tisztelem a Svéd Akadémiát és a díjat, amellyel már nagyon sok írót kitüntetett. Ugyanakkor személyes és egyéb, konkrétabb okok miatt, amelyeket nem áll módomban itt részletezni, szeretném, ha nem szerepelnék a díjra esélyesek listáján. Sem 1964-ben, sem később nem kívánom elfogadni, nem fogadhatom el a kitüntetést. Bocsásson meg, kérem, és fogadja őszinte nagyrabecsülésemet.” A sors iróniája, hogy ez a levél csak későn érkezett meg az Akadémiához, mivel Sartre a Nobel Akadémiához küldte levelét, amit felbontatlanul továbbítottak a Svéd Akadémia titkárának. És hogy még többet késsen a levél, a titkár úr éppen a hegyekben síelt. Így történt, hogy a Svéd Akadémia, mit sem tudva Sartre leveléről, október 22-én odaítélte a Nobel-díjat Jean-Paul Sartre-nak. Később került sor a kínos közleményre, amelyben tudatták a közvéleménnyel, hogy „a díjazott bejelentette, nem kívánja átvenni a díjat”. Mivel sor került a díj odaítélésére, csak átvételére nem, Sartre akár akarta, akár nem, Nobel-díjas lett. Az igazán nem szokványos eset természetesen óriási botrányt váltott ki mind Svédországban, mind Franciaországban. Sartre mindenképpen el akarta kerülni, hogy az újságok címlapjára kerüljön, tudván tudva, hogy a riporterek és fényképészek hada fogja ellepni lakása környékét egy riport vagy egy jó fotó kedvéért. Kiadójához, Gallimard-hoz menekült, akivel eldöntötték, hogy egyetlen interjút ad az éppen Párizsban tartózkodó Carl-Gustav Bjurstörmnek. Simone Gallimard, a Mercure de France Kiadó igazgatója saját irodáját bocsátotta a beszélgető partnerek rendelkezésére. Az interjú – miután szövegét Sartre és Beauvoir együtt ellenőrizte – franciául és svédül is megjelent. Itt Sartre megmagyarázta, mit értett „személyes és objektív” indokokon, amiről a Svéd Akadémiának beszélt levelében. Elmondta, hogy a Nobel-díj elutasítása részéről elvi kérdés volt. Megemlítette, hogy 1945-ben visszautasította a Becsületrendet is: „Az írónak nem szabad megengednie, hogy intézményt csináljanak belőle, még ha ez a leginkább tiszteletre méltó formában történik is, mint a jelen esetben” – mondta. Simone de Beauvoir is ugyanezen indokkal utasította vissza a rangos kitüntetést. Említsük meg, hogy ugyanígy tett Marie Curie is. Az ő indoka: „A tudományban a dolgok és nem a személyek iránt érdeklődünk.” Férje, Pierre Curie egyszerűen azt mondta: „nem látom szükségesnek”. Az interjúban Sartre kifejtette, hogy úgy véli, a Nobel-díj jelenleg a nyugati íróknak és a keleti ellenzékieknek van fenntartva. Hozzátette, hogy a nyugati és keleti kultúra között ellentmondás feszül, és reméli, hogy „a jobbik, vagyis a szocializmus” győz. Az utóbbi szavak rávilágítanak arra, hogy bár az 1956-os magyar forradalom vérbefojtása után Sartre szakított a kommunistákkal, még 1964-ben is megmaradt benne egyfajta nosztalgikus hit a szocialista rendszerben.

Sartre interjúja a világ összes kiadójához, újságjához eljutott. A kiadók tisztában voltak azzal, hogy a Nobel-díj elutasítása kitűnő reklám a francia filozófus-író könyveinek eladásához. Nem maradhat említés nélkül az a tény, hogy Sartre tettével elesett egy hatalmas összegtől, 250 000 svéd koronától. Az író azt mondta, hogy egyedül a díj pénzügyi vonatkozásai aggasztották. No, nem azért, mintha saját meggazdagodására kívánta volna fordítani a pénzt – nem voltak anyagi gondjai, szerzői jogdíjai busás jövedelmet biztosítottak számára –, hanem arra rászoruló szervezeteket, mozgalmakat támogatott volna vele.

A francia sajtó már a Nobel-díj visszautasításának másnapjától tele volt a legkülönbözőbb véleményekkel. A L’Aurore Jean-Paul Sartre kettős győzelme címmel közölt cikket. A kettős győzelem: Sartre megkapta és visszautasította a Nobel-díjat. A Le Monde-ban Robert Escarpit, a neves író-újságíró Sartre a máglyán című cikkében arra utalva, hogy Sartre nem akart a hivatalos elismerések foglya lenni, azt írta, hogy „most lett igazán fogoly”. A jobboldali Le Figaro hasábjain a Francia Akadémia tagja, Thierry Maulnier jelezte ugyan, hogy nem rokonszenvez feltétlenül Sartre eszméivel, mégis csak világszerte a leghíresebb író-filozófus. A Nobel-díjas François Mauriac elismeréssel szólt arról a fellengzősségtől mentes hangról, amivel Sartre a díj átvételének megtagadását indokolta. Itt Mauriac nem kevés öniróniával megdicsérte saját magát pozitív kritikája miatt, hisz Sartre pályája kezdetén ugyancsak belemart Mauriac önérzetébe. 1939. február 1-jén ugyanis a Nouvelle revue française hasábjain Monsieur François Mauriac és a szabadság címmel Sartre vitriolba mártott tollal bírálta Mauriac Az éjszaka vége című regényét, amiért az író megfosztotta szereplőit szabadságuktól. Sartre szerint az elbeszélő Istenként mindentudó nézőpontja érdektelenné teszi a művet olvasói szemében. A cikk híressé vált befejező mondata: „Isten nem művész, M. Mauriac sem az.” Jegyezzük meg, hogy 1945-ben megjelent, A szabadság útjai című regényében Sartre maga is beleesik a „mindentudó” írói nézőpont csapdájába.

A dolgok természetéhez tartozik, hogy a megértő vélemények mellett a legelmarasztalóbb kritikák is hangot kaptak a Nobel-díj visszautasítása után. André Maurois, a nagy sikerű Ariel ou la vie de Shelley (magyarul Költő a máglyán címmel jelent meg Szántó Rudolf fordításában) című könyv szerzője a Paris-Jourban gúnyosan jegyezte meg, hogy Sartre-nak nem áll jól a frakk, márpedig a Nobel-díj átadásakor frakkban kell megjelenni. A legdurvább támadás Lucien Rebatet író-újságíró részéről érte Sartre-t. Rebatet a megszállás idején a l’Action française című szélsőjobboldali lapban a fasizmus szószólója, A romok című antiszemita pamflet szerzője, akit a felszabadulás után halálra ítéltek, majd kegyelemben részesült, és 1952-ig ült börtönben. A Rivarol című antiszemita hetilapban Rebatet azzal vádolja Sartre-t, hogy minden megnyilatkozása közhely, tudálékos, gőgös.

Egyes akadékoskodók szerint Sartre azért utasította vissza a Nobel-díjat, hogy még nagyobb reklámot csináljon magának, vagy azért, mert Camus korábban megkapta, mint ő. Miután csak Sartre nyilatkozataira hagyatkozhatunk, ezeket a véleményeket hipotézisekként kell kezelnünk, hozzátéve, hogy nem lehet kizárni, hogy Sartre fejében megfordult az önreklámozás gondolata és az is, hogy megalázónak tartotta, hogy Camus után sorolta a Svéd Akadémia. (Camus 1957-ben nyerte el a Nobel-díjat.) Sartre-nak nyilván élénken élt még emlékezetében Camus 1951-ben kiadott A lázadó ember című könyve körüli vitája barátjával és az ő, meglehetősen durva megnyilvánulásai szakításukat követően. „Félhalottként mozog közöttünk” – mondta Camus-ről. Másutt gúnyosan vetette oda: „Megtisztelvén bennünket jelenlétével a Les Temps modernes hasábjain, egyúttal egy hordozható piedesztált is hozott magával.” Kioktatta írótársát, hogy az nem ért a filozófiához, és megjegyezte, hogy az sem Hegelt, sem őt nem olvasta. És ami talán a legjobban bántotta hiúságát, hogy míg ő rendkívül előnytelen külsővel rendelkezett, Camus sármos férfi volt, aki ráadásul elszerette tőle Wanda Kosakiewiczet.

Egy különös paktum haszonélvezői és kárvallottjai

Szükséges és esetleges szerelem

Jean-Paul Sartre nem tudott szerelem nélkül élni. 1940. február 28-án jegyezte be naplójába: „Számomra a legfontosabb az volt, hogy szeressek és szeressenek.” A Noteszlapok a furcsa háborúból (Carnet de la drôle de guerre) következő mondatai is árulkodók. Annie Solal-Cohent idézi: „Vágytam a szépségre, de nem az érzéki, hanem sokkal inkább a mágikus szépségre. A legszívesebben megettem volna a szépséget, bekebeleztem volna. Ha szép nőt láttam, mindig identitászavarom támadt.” Tudatában saját csúnyaságának, a szép nők szerelmével akarta azt feledtetni maga előtt. Entretiens avec Jean-Paul Sartre (Beszélgetések Jean-Paul Sartre-ral) című riportjában Beauvoir feltette a kényes kérdést Sartre-nak: mit gondol csúnyaságáról. Az nagyon őszintén és hosszasan beszélt arról, hogy amikor tízéves korában barátai azzal viccelődtek, hogy csúnya, nem sokat törődött vele. „A csúnyaságot a nők fedezték fel számomra” – mondta Beauvoirnak. „Végül is ez a csúnyaság nem akadályozta meg abban, hogy sikeres legyen a nőknél” – feszegette tovább a kérdést Beauvoir. Sartre válasza erre az volt, hogy ennek nincs semmi jelentősége, és egyáltalán nem zavarta a nőkkel való kapcsolatában. Arra a kérdésre pedig, hogy miért mindig szép nőket választott, Sartre sajátos humorával azt felelte, hogy egy csúnya nő és egy csúnya férfi túl feltűnő, egyfajta egyensúlyt akart teremteni: ő képviselte a csúfságot, a nő pedig a szépséget, a bájt.

Sartre életrajzírói kikutatták, hogy tizennyolc éves korában egy harmincéves asszony vezette be a szerelem rejtelmeibe. Ezután egyetemi társaihoz hasonlatosan a diáknegyed lányaival létesített kapcsolatot. 1928-ban majdnem megházasodott. Hosszú levelezés után eljegyzett egy lyoni lányt, Germaine Marront, aki halálosan beleszeretett. Sartre elküldte szüleit lánykérőbe, ám azok nem egyeztek bele a házasságba, mondván, a kérő megbukott az aggregációs vizsgán. (A következő évben ugyanezen a versenyvizsgán Sartre első lett.) Bánatában Sartre leitta magát, és még sírt is. Ráadásul lelkiismeret-furdalása is volt Germaine-nel szemben. Arra gondolt, hogy „ebben a dologban nem viselkedett jól”. Valóban, menyasszonya háta mögött megismerkedett Simone Jollivet-vel, a szőke színésznővel, aki tizennyolc éves korától egy toulouse-i nyilvánosházban dolgozott. Beauvoir A kor hatalmában hosszasan számol be arról, hogy tizenkilenc éves korában Sartre hogyan ismerte meg Simone Jollivet-t (az önéletrajzi regényben Camille-t). Nem kevés iróniával ír a lányról: „Szép volt: hatalmas szőke hajkorona, kék szem, a lehető legfinomabb bőr, vonzó test, tökéletes boka és csukló. (…) ha egy neki szánt vendéget várt a szalonban, odaállt a kandalló mellé, anyaszült meztelenül, kibontott hajjal, s Michelet-t vagy később Nietzschét olvasott. Műveltsége, finomsága, gőgje elkápráztatta a közjegyzőket s ügyvédeket, akik zokogtak a csodálattól a párnán.” Viszonyuk második évében Simone Jollivet két hetet töltött Párizsban. Sartre fűtől-fától kölcsönt kért, hogy méltóképpen fogadhassa a lányt. Ám a tehetős szeretők gavallérságához szokott Jollivet csalódott a középszerű szállodákban, éttermekben, ahová Sartre elvitte. Ugyancsak Beauvoir önéletrajzi írásából tudjuk, hogy Sartre egy papírkereskedésben talált állást szeretőjének, akinek azonban semmi kedve nem volt levelezőlapokat árusítani, így visszament Toulouse-ba. A nyár elején szakítottak. Beauvoir bevallotta, hogy zavarta Sartre és Jollivet kapcsolata: „Nem foglalkoztam volna annyit vele, ha nem kínzott volna a féltékenység” – írja A kor hatalmában. Az érdekesség kedvéért jegyezzük meg, hogy Camille nagyon gyakran mondta Sartre-nak, hogy csúnya, ám ez egyáltalán nem zavarta az írót. Sartre szeretőinek sorában ezután a Sorbonne hallgatói következtek, köztük Simone de Beauvoir.

Beauvoir huszonegy, Sartre huszonhárom éves volt, amikor megismerkedtek. Az első megbeszélt találkozóra Simone nem tudott elmenni, húgát, Hélène-t küldte el maga helyett. Azt mondta neki, könnyen fel fogja ismerni Sartre-t, mert egészen kicsi, szemüveges és nagyon csúnya. Megismerkedésük után négy hónappal Beauvoir lemondott szüzességéről. Azután megkötötték a híressé vált paktumot. Sartre-nak eszébe sem jutott, hogy Beauvoir kedvéért lemondjon más nők szerelméről. A legkevesebb, amit mondhatunk róla, hogy nem volt monogám. Ezt az első perctől tudatta Simone-nal. Sartre úgy gondolta, egymás iránti szerelmük mély és tartós lesz, mert rokonlelkek voltak, és hitte, hogy életük végéig együtt maradnak. (Ez a „jóslata” be is teljesedett.) Erről Beauvoir így írt: „Közöttünk – magyarázta kedvelt szavaival – szükséges szerelem van; úgy való, hogy esetleges szerelmeket is megismerjünk. Egyazon fajtához tartozunk, s egyetértésünk addig fog tartani, míg mi magunk: de nem pótolhatja azokat a mulandó előnyöket, amik másfajta emberekkel való találkozásból erednek; fájdalmaknak, nosztalgiáknak, gyönyöröknek skálájáról, melyeknek átérzésére ugyancsak alkalmasak vagyunk.” A Beauvoir által említett „kedvelt szavak”: szükséges és esetleges (nécessaire, contingent) Sartre filozófiájában mindvégig jelen lévő fogalmak, de Az undor című regényének kulcsszavai is egyben, az esetleges, esetlegesség fogalmak. Beauvoir eredetileg nem így képzelte el a kapcsolatukat. Fel is vetette, hogy mi lesz akkor, ha egy „esetleges szerelem” Shakespeare Otellójának zöld szemű szörnyét, a féltékenységet állítja közéjük. Sartre elmagyarázta neki, hogy amennyiben semmit sem titkolnak el egymás elől, és ahogy ő nevezte a „transparence” (’átláthatóság’) uralja kapcsolatukat, ez nem történhet meg. Jegyezzük már itt meg, hogy Beauvoir Sartre haláláig őszinte maradt, ám a külvilág számára pontosan az átláthatóság hiánya jutott. Az „esetleges szerelmek” lehetőségét Beauvoir izgalmasnak találta, ugyanakkor gyerekkorától kezdve gondosan elrejtette gondolatait mások elől, és most életének legintimebb részleteit is meg kell majd osztania valakivel. De más is aggasztotta. Mit szól majd környezete egy szabad párkapcsolathoz? Hogyan fogadják szülei, barátai az egyáltalán nem szokványos, akár forradalminak is nevezhető életmódját? Beauvoir ekkor még távol állt későbbi feminista énjétől. Mint mindenki, ő is gyanakodva nézte a vénlányokat, mintegy alsóbbrendű lényeknek tekintette őket. Emlékirataiban arról is írt, hogy akkoriban elítélte a túlzottan szabad erkölcsű lányokat. Elegendő fellapozni az Egy jóházból való úrilány című önéletrajzi regényét, hogy megtudjuk: fiatal lányként példás családi életről álmodott unokafivére, Jacques oldalán. Azt, hogy Sartre nem akart gyereket, könnyen elfogadta, ő maga is irtózott az anyaság gondolatától. Ez túl sok kötöttséget jelentett volna számára, ő pedig minden idejét az írásnak kívánta szentelni.