A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kelly St. Clare: Supernatural Battle: Vampire Towers Series:
Death Game (Vampire Towers #3), 2020

Fordította
NAGY BOLDIZSÁR

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Méz és jég trilógia 1–3. (társszerző: Shannon Mayer), 2022–2023

Szövetség a vámpírokkal (Vérkötelék 1.), 2023

A vámpírklán adóssága (Vérkötelék 2.), 2023

Death Game by Kelly St. Clare

Copyright © February, 2020

All rights reserved

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Csémi Judit

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-11-5

A sorozatot a nagymamám emlékének ajánlom.

Frances Carolyn

1936. augusztus 13. – 2019. március 19.

Hiányzol.

ELSŐ FEJEZET

Felkelt.

Az elmúlt egy órában kezdtem el érezni, hogy Kyros felébred viszonylagos nyugodt álmából, de a Lyall Bay-i birtokán töltött egy hét után tudtam jól, hogy még nagyjából egy órát az alvás színlelésével fog tölteni.

Mindezt azért, hogy elkerülje a társaságomat.

– Zéró toleranciát alkalmazunk a szexuális zaklatással szemben – közöltem Erickel a videóhíváson keresztül. Egy volt a sok vezérigazgatóm közül. – Rúgja ki fizetés nélkül, és ha Rhiannon jogi lépéseket kíván tenni, kapjon meg minden jogi és pénzügyi támogatást.

Eric lehajtotta a fejét. A fickó jéghideg volt, és úgy viselkedett, mintha nem is azt kértem volna tőle, hogy rúgjon ki egy embert, hanem hogy tépkedje ki a gyomokat a kertből.

– Küldök visszajelzést, ha ez megtörtént, Miss Le Spyre.

Próbáltam megállni, hogy összerezzenjek, ahogy Eric határozott hangja eljutott érzékeny fülemhez.

– Rendben. Megvan a szerződés a Gyron-Easting Gyógyszergyárral? – Végigpörgettem a telefonomon a legutóbbi üzeneteit, miközben az arcát a laptopom képernyőjén hagytam. Nagyon hiányzott a saját kis irodám.

– Teljesítették a további feltételeinket. A felülvizsgált szerződéseket a mai napra várom, és továbbítom őket a jogi csapatának, Miss Le Spyre, mielőtt benyújtanám önnek aláírásra és végső jóváhagyásra.

Eric volt az egyik legfiatalabb vezérigazgatóm, de egyben az egyik legjobb is, és azon kevesek egyike, akik nem próbálták meg érvényesíteni a hatalmukat a Le Spyre-birtok huszonegy éves örökösnőjén. A tapasztaltabbak tanácsait szívesen fogadtam – bár a nagyi eleve gondoskodott róla, hogy képes legyek kezelni és gyarapítani a családi vagyont. Néhány alkalmazottam megtapasztalta már a saját bőrén, hogy nem vagyok egy átlagos huszonegy éves.

Cápák között nőttem fel, mielőtt megtanultam volna, hogy az emberek valójában halak. Az üzleti interakciók most jelentéktelennek tűntek. Sok minden jelentéktelennek tűnt.

Megszakítva a hívást hátradőltem, és a karomat a fejem fölé nyújtottam. Csak óvatosan. A zúzódások a hasamon sárgára és zöldre halványultak, és a nyakam jobb oldalán Theodore brutális harapása miatt keletkezett csipkézett seb Kyros nyálának és a műtétnek köszönhetően kemény, vörös heggé alakult, de továbbra is fájt.

Az állkapcsom reccsent egyet, ahogy ásítottam.

A vérveszteség szívás volt. Dr. Olivia azt mondta, négy-nyolc hét kell a vérsejtjeim újratermelődéséhez, és addig szédülést, fáradtságot érezhetek.

A telefonomra pillantottam. Délután kettő óra volt.

Ideje volt nyugovóra térni. Szükségem volt naponta minimum egy alvásra. Nem voltam benne biztos, Kyros mit fog csinálni, ha egyszer felhagyok majd vele. Csak akkor hagyta el a szobáját, ha munkába indult, én pedig nagyjából ugyanekkor hagytam el a társalgóval egybenyitott konyhát.

Ismerős düh fogott el, és válaszul Kyros dühe is fellángolt. Kyros még álmot színlelve is dühös volt rám.

Bűnös. Szomorú. Bizonytalan.

Egy hete tértem magamhoz, miután kis híján meghaltam, és azóta türelmesen vártam, hogy Kyros hangulata megváltozzon. De nem változott. A távolság csak nőtt, a kapcsolatunk egyre fagyosabb lett, és fogalmam sem volt, mit tegyek.

Nem lehetett távolságtartó. És nemcsak azért, mert még két vércserét kellett végrehajtanom vele. Hanem azért is, mert az érzelmei beszivárogtak az enyémek közé, és a bánata összetörte a kibaszott szívemet.

Bizonytalansága minden gondolatomra nyomást gyakorolt, ahogy a frusztrációja és a vágyakozása is.

Szörnyen éreztem magam, mégis nevetséges lehetőségnek tűnt, hogy bánjam, amit Tommy megmentéséért tettem.

Egy százötven éves vámpír, aki a saját otthonában bujkál, ugyanilyen nevetséges volt…

Talán csak több térre volt szüksége.

Most, hogy nagyjából meggyógyultam, talán a legjobb lenne visszatérni a birtokra, tűnődtem.

Lassan talpra álltam. A fejem forgott, de leküzdöttem a rosszullétet, és a szobámhoz sétáltam, ami Kyroséhoz képest a folyosó túlsó végében volt. A fülem sérülése és a vérveszteség nem segített abban, hogy sikerüljön alkalmazkodni a negyedik vércsere utáni érzékszervi változásokhoz.

Az óriási ház árnyait bámultam. A házat semmiképpen sem lehetett kúriának nevezni. A terek minimalisták és funkcionálisak voltak, ötletes egyedi kiegészítésekkel, amelyek egyedi jelleget adtak az otthonnak. A dekoráció modern volt, de a természetes textúrák és a natúr árnyalatok az itt-ott felbukkanó színekkel elegendő melegséget kölcsönöztek a térnek. Az ingatlan a Lyall-öbölre néző sziklacsúcson állt. Ez a születésnapi ajándék tökéletesnek tűnt a Sundulus klán koronahercegének.

Az árnyékba boruló folyosón és a végében álló, nehéz faajtón túlról keresztül is éreztem, hogy Kyros rám koncentrál.

Én pedig arra összpontosítottam, hogy ő rám összpontosít.

Ez nevetséges volt.

Előkaptam a telefonom, a kontaktjaim között görgettem, és amikor megtaláltam a Tökös Inas néven elmentett Fred számát, habozni kezdtem.

Sokat ártottam Kyrosnak. És nem is bántam meg minden tettemet. Mert ha kapnék egy új lehetőséget, akkor is ugyanezt tenném, hogy megmentsem Tommyt…, amikor úgy döntöttem, hogy egyedül lépek be Fyrlia területére, tudatosan kizárva annak a lehetőségét, hogy Kyros követhessen oda, elvágtam a köteléket kettőnk között.

Kyros elsodródott.

Legyél te a felnőttebb kettőtök közül!

Suttogtam, de jól tudtam, hogy hallja.

– Sajnálom, hogy ilyen szarul érzed magad azok után, ami a Fyrlia klánnal történt. Szerintem egy kis térre van szükséged, úgyhogy szólok Frednek, hogy jöjjön értem, és vigyen vissza a bir…

A szobája ajtaja a falhoz csapódott. Jobban mondva, a falba.

Kyros kitrappolt, majd megállt a folyosó felénél. Keresztbe fonta a karját maga előtt, én pedig nagyot nyeltem, ahogy a tekintetem végigvándorolt a csupasz mellkasán. Ennek a vámpírnak nem lett volna szabad melegítőalsót viselnie. Kidolgozott hasizmai eltűntek a fekete derékgumi alatt, és feljebb emeltem a tekintetemet a karjára és széles mellizmaira.

Az áramlat, amit a negyedik bűbáj vége óta nem éreztem, újra vibrálni kezdett.

Ó, igen! A vérkötelék határozottan azt akarta, hogy a medencéink beszélőviszonyban legyenek egymással.

Miután egyszer már lefeküdtem Kyrosszal, egyáltalán nem voltam ellene egy ismétlésnek. Már csak azért sem, mert az némileg lezárná a köztünk lévő érzelmi szakadékot. Vagy nem volt bölcs dolog a szexet erre használni?

– Nem hagyod el ezt a házat. – Mély, dübörgő hangja betöltötte a folyosót.

Már csak egy-egy pisztoly kellett volna, hogy valóban látványos legyen a jelenet.

– De igen. Így lesz a legjobb – feleltem nyugodtan.

Kyros előrelépett, fűzöld szemei lángoltak.

– Azt próbáld meg!

A szememet forgatva ellöktem magam a faltól, és sarkon fordultam.

Ahogy a szobámba értem, előkaptam a táskát, amit Fred hozott el nekem múlt héten, és beledobáltam a kevés holmimat.

A táska kirepült a kezemből.

Csak pislogtam, ahogy a távoli falnak csapódott. Hőség öntötte el az arcom.

– Kyros, kurva nagy a pofád ahhoz képest, hogy egy hete egy szót sem szólsz hozzám!

Rövid nevetéséből áradt a keserűség.

– És szerinted ez egyedül az én hibámból van így?

Maradj nyugodt!

Kyros rém közel állt ahhoz, hogy elveszítse az önuralmát. Ami nemcsak a közvetlen közelében lévő embereknek árt, de ő is rosszabbul szokta érezni magát utána.

– Mindig meg fogok tenni minden tőlem telhetőt, hogy megmentsem Tommy életét, ahogy te is megtennéd a családodért. – Megemeltem a fejem, hogy találkozzon a tekintetünk. – Nem bántam meg, hogy találkoztam Theodore-ral, nem bántam meg, hogy felhívtam a testvéreidet, hogy megakadályozzanak abban, hogy utánam gyere, de azt az egyet bánom, hogy így érzed magad. Ahogy már mondtam. – Többször is.

Belülről és kívülről is figyeltem, ahogy próbálja legyűrni az alfa-erő hatalmát. A teste remegett az erőfeszítéstől. Lehunytam a szemem, és nyugodt, megnyugtató gondolatokat küldtem neki. Néhányszor már sikerült figyelmeztető rezgéseket küldenünk egymásnak, és az érzelmei sok erőt adtak nekem két héttel ezelőtt. Nem voltam benne biztos, hogy a nyugodt gondolatok most segítenének-e, de egy próbát megért.

Mire újra kinyitottam a szemem, a remegése abbamaradt.

Szuper!

– Az lesz a legjobb, ha én…

Üvöltése folytán leesett egy festmény a falról.

Mégsem szuper.

A szívem hevesen verni kezdett, a lábam összecsuklott alattam. A mögöttem lévő ágyba süppedtem, tágra nyílt szemem a dühöngő vissimóra szegeztem.

Egy pillantást vetett rám, abbahagyta az üvöltést, és erős gyötrelem járta át mindenem, szívfájdalmat hagyva maga után, ami egyszerre volt az övé meg az enyém.

Miért volt ez olyan rohadt nehéz? Miért nem tudta megérteni, hogy nem hibáztatom őt, amiért nem mentett meg? Megmentettem én magamat. Dühös volt, amiért úgy rendeztem a dolgokat, hogy ő tehetetlen legyen a történésekkel szemben. Ezt értettem is.

De tudtam azt is, hogy fordított esetben semmi bűntudatot nem érezne, ha bezárna egy szobába, hogy megmentse a családját.

Kyros az ajtóhoz lépett, megragadva a keretet. Az megreccsent a keze súlya alatt, és a válla megemelkedett, amikor azt mondta:

– Ne hagyd el ezt a házat!

Azt akarta, hogy itt legyek, de nem akart tőlem semmit?

Kyros viselkedésének nem volt értelme. Isten hozott a kibaszott klubban! Önmagán kívül senki más nem tudta biztosítani, hogy újra hasznosnak érezze magát, én meg aztán pláne nem. Ez az ő harca volt.

És mégis utáltam, hogy ilyen bizonytalanságot látok valakiben, aki oly hosszú ideje él ezen a földön. Ez a feneketlen, zuhanó érzés borzalmas volt. Mintha lemondott volna a vérségi kötelékünkről.

Felsóhajtottam.

– Maradok, ha holnap reggel leülsz velem beszélgetni, ahelyett, hogy megvárnád, hogy elalszom, utána meg elmész dolgozni. Százötven éves vagy, nem harminc!

Úgy látszik, a harmincas évek nehéz időszak a vissimók számára.

Nem fordult meg.

– Tárgyalni akarsz? Van egy alkum számodra, Basilia! Maradj a házban, és nem ölöm meg az adósokat, akik nem voltak képesek megvédeni téged a birtokon.

A lábam a földbe gyökerezett. Levegőt sem vettem.

– Nem tennéd meg.

Evie lenne az első a tűzvonalban. Amikor félrevezettem őt, abban a tudatban tettem, hogy Kyros soha nem lépné át ezt a határt, és nem bántaná a vissimót az én tetteim miatt.

A vámpír a válla fölött pillantott át, vámpírfogai megnyúltak.

– Tegyél próbára!

Felálltam, kissé megtántorodva a szédüléstől.

– És akkor mi lesz? Csapdába ejtesz itt?

– Nem tudhatom biztosan, hogy nem sodrod magad veszélybe. Itt maradsz az én területemen, amíg ki nem érdemled a bizalmamat. Értelmezd, ahogy akarod!

Majd egy szempillantás alatt eltűnt.

A szobája ajtaja becsapódott.

Kissé nehézkes mozdulatokkal felültem, és a kezemet bámultam. Mi a fene folyik itt?

Nem bízhat bennem, amiért a saját biztonságomat helyezem előtérbe? Nekem csak egy ember volt az életemben, akit önmagamnál is fontosabbnak tartottam. Kyrosnak viszont nyolc.

A bűntudat mégis feltámadt bennem, hevesen és nagy súllyal.

Nem bízhatok benned.

Kyros nem is tudta, mennyire igazak ezek a szavak. Amikor visszatérek a birtokra, nem csak az fog történni, hogy ott folytatom, ahol félbehagytam a nagyi küldetését, hogy megnyerjem az Ingéniumot.

Nem.

Két héttel ezelőtt nagyjából mindent átadtam a Fyrlia klánnak, amire szükségük volt a győzelemhez. Ha nem hozom vissza valahogy a Sundulus klánt a játékba, akkor nemcsak a nagyanyám munkája és halála volt hiábavaló, de Kyros családjának nagy részét is kivégzik. Nem hagyhattam, hogy ezek közül bármelyik is megtörténjen. Vissza kellett állítanom az egyensúlyt.

Igen, Kyrosnak igaza volt: nem lehetett megbízni bennem.

Csak nem olyan értelemben, ahogy ő gondolta.

MÁSODIK FEJEZET

Tettem előre egy lépést, és a szikla peremén át az alattam zúgó óceánra néztem. A távolból, tőlem balra, a Lyall-öböl aranyló partjai hívogattak.

Kicsit megszédültem, behunytam a szemem, és hátráltam egy lépést. Dr. Olivia szerint a fülem nagyjából már meggyógyult. A vizsgálatok megerősítették, hogy a hallójáratom maradandóan károsodott. Ötven méternél távolabbról egy suttogást sem hallottam. Tekintve, hogy az emberi normák szerint is csak néhány méterre hallottam volna maximum, annyira nem roskadtam magamba e fogyatékosság miatt, de Kyrost feldúlta a hír; ez még egy ütés volt a gyomorba. Őszintén féltettem Olivia életét, amikor közölte velünk az eredményeket. Szegény nő!

Amikor már biztosan éreztem, hogy nem fogok összeesni, újra kinyitottam a szemem, és gyakorolni kezdtem az érzékszerveim működését. Azon dolgoztam, hogy mindegyiket külön-külön a távolba nyújtsam, majd egyesével elnémítsam. Ezután egyszerre kettő működtetésével próbálkoztam. A tenger felé fordulva a lehető legmesszebbre tekintettem, és mindent megtettem, hogy kizárjam a hullámok zúgó zaját. Amint ezt elértem, minden érzékszervemet az ellenkező irányba fordítottam, szememet a lábam melletti fűre szegeztem, miközben a hallásomat a tiltakozás finom ellenkezése dacára a maximumra tekertem.

Miután ezt megismételtem az egyes érzékek páros kombinációinál, visszatértem a látáshoz és a halláshoz, aztán hozzáadtam a tapintást is. A szél érzését a bőrömön közepes szinten tartva, folytattam a zsonglőrködést a három érzékszervvel, felváltva felfelé és lefelé tekerve az erősségüket.

Elég szar zsonglőr voltam.

Kifújtam a levegőt, majd a házhoz, vagyis a börtönömhöz sétáltam. Nagyon durva kabinlázélményem volt. Kyros azonban lenyugodott a három nappal ezelőtti beszélgetésünk óta, így amikor felébredt, újra beszélgetést kezdeményeztem vele a birtokról.

Muszáj volt.

Az elmúlt egy hétben figyelmen kívül hagytam Tommy hívásait, SMS-ben írtam meg neki, hogy Kyrosszal vagyok, és nem tudok beszélni. Olvasott a sorok között, de minden porcikámmal látni akartam őt. És tudtam jól, hogy rohadt sokszor bocsánatot kell kérnem az adósoktól, és azt sem tudtam, hol kezdjem.

Sok barátságot basztam el, hogy megmentsem a legfontosabbat.

– Kyros! Ébredj fel! Hoztunk pizzát.

Összerezzentem, és a ház felé pillantottam. Itt voltak a testvérei. Legalábbis az egyik. És hát általában…

– Miért alszol még mindig? – kérdezte egy másik.

…falkában mozogtak.

A francba! Pont erre volt szükségem.

A bátyjuk nem aludt, de talán a beszélgetéssel várhatunk holnapig. Most rajtam volt a sor, hogy kerüljem őt – és a családtagjait, akik hamarosan halottak lesznek, hacsak nem tudom visszacsinálni a kárt, amit okoztam, méghozzá nagyon gyorsan.

Vajon mennyi időbe telik, amíg rájönnek az igazságra?

Talán a Fyrlia valamelyik tagja elmondja nekik, mielőtt ez megtörténne. Mikhail király alig várta, hogy Kyrost ellenem fordítsa.

Egy lépést tettem a rejtett kert felé, amit két nappal korábban fedeztem fel.

– Basi!

Felé vetett, hunyorgó pillantásom megerősítette, hogy Lalitta integet nekem a tágas konyha-társalgó ablakai között állva.

Basszus!

– Ó, szia! – szólaltam meg gyenge hangon, és megtántorodtam, ahogy visszafordultam az eredeti útvonalamra.

Neelan jelent meg a nővére mellett. Aztán Gerome és Deirdre.

Elcsíptem Safina száraz hangját és Francesca magas nyöszörgését.

– Drágám – dorombolta Rory, amint beléptem a teraszajtón.

Válaszul felnyögtem, és a kanapéra vetettem magam Lionel mellé – őt tartottam közülük a legegyüttérzőbbnek. Lalitta volt ugyan a legcukibb ember, akivel valaha találkoztam, de ő nem vette észre, ha másnak rossz a hangulata, és folyton fejhangon fecsegett.

Lionel átkarolta a vállamat.

– Mi a helyzet, kicsim?

Megvontam a vállam, és azt motyogtam:

– Nem sok minden.

– Ezt nem veszem be. – A hangja halk volt, bár mindenki hallotta.

Talán nem pont Lionel mellé kellett volna ülnöm. Még a végén elsírom magam.

Megköszörültem a torkomat, és sűrűn pislogtam.

– A bátyád gyűlöl engem. Mégsem engedi, hogy elhagyjam ezt a házat. Tizenhét nappal ezelőtt majdnem meghaltam, amikor megöltem a férfit, akibe a legjobb barátom szerelmes volt.

Csend telepedett ránk.

Gerome halkan füttyentett egyet.

– Igen. – Hagytam, hogy a fejem hátraessen.

– Kyros nem engedi, hogy elmenj? – kérdezte Safina, megkerülve a szénszürke kanapét.

Ebben a pillanatban maga az ördög sétált be a konyhába, ismét a melegítőnadrágjában. Visszaszorítottam magamban a vágyat, ami azt súgta, hogy ugorjak rá, és életem hátralevő részét az ölében töltsem.

Átkozott punci!

Kyros lehajtotta a pizzásdoboz fedelét.

– Nem, nem megy sehova. – Kyrosnak valahogy sikerült higgadtnak és összeszedettnek tűnnie. Nem nézett felém. Nem tett megjegyzést arra, hogy Lionel karja a vállamon pihen.

A testvérek hosszú pillantásokat váltottak.

Neelan szóra nyitotta a száját, majd Kyros fenyegető morgása töltötte be a szobát. Nem hibáztathattam Neelant, amiért befogta a száját.

– Basil bizony el fog menni, amint ez abbahagyja a duzzogást – válaszoltam ugyanolyan egyenletes hangon.

A dühétől majdnem elakadt a lélegzetem, de már elegem volt ebből.

Folyton lábujjhegyen kerülgettem a baromságait, holott már az elejétől fogva keménynek kellett volna lennem. De legalább hozzám szólt, amikor dühös volt. Nem azért akartam elmenni, mert halálra untam magam, vagy mert a viselkedése kicsinált belülről. Nem egészen ezek voltak a fő okok. Hanem az, hogy volt, amit nem tudtam a nagyi irodáján kívül csinálni. Két hete nem vettem fel a kapcsolatot a Churchill-csapattal. És eljött az ideje, hogy szemtől szembe beszéljek Tommyval.

– Tisztában vagy a következményekkel – válaszolta. Még a testvéreit sem tévesztette meg a könnyed hangnem.

– Még több halál? – vágtam vissza. – Mert abból még közel sem volt elég.

Leengedte a kezében lévő pizzaszeletet.

– Nem, nem volt elég. – Zöld szeme felcsillant.

– Kyros – szólalt meg Deirdre, lesütve a szemét. – Apám elrendelte, hogy Trenit és Tynan tabu. Tudod, milyen következményei lennének, ha megölnéd őket.

A csaj rám szegezte a tekintetét.

Várjunk csak! Meghalnék? Bassza meg! Hát persze, miért is ne? Ez teljesen logikus volt.

– Itt van apa és anya – jelentette be Francesca, és közeledni kezdett Kyroshoz, hogy csókot nyomjon az arcára. – Szeretlek, tesó!

– Én is szeretlek, Frannie. – A tekintete megenyhült, de az állkapcsa ugyanolyan feszes maradt. Éppúgy, mint a seggpofája.

A király és a királynő megérkeztek a pizzapartira. Ez volt a végszó számomra.

Feltápászkodtam.

– Itt az ideje, hogy szundizzam egyet. Kyros ma annyit fecsegett, hogy teljesen kimerültem.

A szeme összeszűkült.

– Még valami – szólalt meg Gerome.

Uh, pedig már majdnem kiértem a folyosóra.

– Az várhat – válaszoltam, és gyorsan kirohantam.

Elém száguldott, átdobott a vállán, és visszavitt a társalgóba. Sajnos a felfokozott érzékek nem jártak felfokozott reakcióidővel vagy erővel. Csak annyit jelentett, hogy láttam és hallottam, hogy jön.

A világnak remek humorérzéke volt.

A válla nyomta a zúzódásokkal borított hasamat, de összeszorítottam a fogamat, amíg le nem ültetett az ablak mellé, Rory és Neelan közé.

– Behajtom a szívességet, amivel tartozol nekem – jelentette ki.

Csak bámultam rá.

– Mi a fenéről beszélsz?

Elvigyorodott.

– Megadtam neked az éjszakai klub tulajdonosának nevét, hogy megvehesd a bérleti szerződést. Arányos szívességet ígértél nekem, aminek nem lehet része meztelenkedés.

Nyögve megdörzsöltem az arcomat.

– Emlékszem. Mit kérsz?

– A lehetőséget átadom Francescának.

– Nem. Ez nem ruházható át.

Rám nézett.

– Rendben. Azt kérem, hogy vegyél részt Frannie jövő heti divatbemutatóján.

Beletelt néhány pillanatba, mire felfogtam, miről van szó.

– A Zöldben lévő divatüzletek megnyitóján?

A vámpír bólintott.

A fenébe! Tudtam, hogy ezt még visszakapom… egy jó nagy harapás kíséretében!

– És hogyan vegyek részt rajta?

Francesca vigyorgott.

– A kifutón.

Unott pillantást vetettem rá.

– Most rajtad a sor, ugye? – Kyros testvérei mind elhatározták, hogy baszakodni fognak velem, csak hogy húzzák a bátyjuk agyát.

Mert még nem volt eléggé felhúzva, ugyebár.

– Tőlem – hagytam rá, majd addig nyomkodtam Neelan combját, amíg a srác meg nem mozdult.

– Gondoltál már arra, hogy udvariasan megkérj? – csattant fel.

Őszintén? Nem.

Ha az ember milliárdos örökösnőként nő fel, ilyen lesz.

Összerezzentem, amikor kinyílt a bejárati ajtó, és a vér hevesen lüktetni kezdett a fülemben. Neelan csak kuncogott azon, hogy ilyen automatikus reakciót vált ki belőlem a király érkezése. Egy hatalmas faszfej volt, és amióta magamhoz tértem, nem láttam.

A királynő nem örült, hogy az egész családját veszélybe sodortam azzal, hogy betettem a lábam a Fyrlia területére.

Eszembe jutott, hogy a férje sem fogadta talán jól.

– Gyerekek – szólalt meg a királynő boldogan, és a férje előtt besurrant a konyhába. A mellbimbója ma is le volt takarva. A világ kénytelen volt gyászolni a hiányát. A mellbimbója ugyanis valóságos műalkotás volt.

– Szia, anya! – mormogták válaszul a testvérek.

A király belépett, és a szobát fürkészte. Nem szólt semmit, a tekintete megállapodott a legidősebb fián.

Megszólalt a telefonom.

Kösz, baszd meg!

Elővettem, és elolvastam az üzenetet Rorytól.

Kijez?

A szemem forgattam.

Azt láttam, hogy elmosódik a hüvelykujja gépelés közben mellettem, és egy másodperccel később három újabb üzenet érkezett.

Mi folyik közted és gyros között? Hopsz! *Kyros #autocorrect LOL

Ezt tényleg komolyan gondolta? SMS-eket küldözget, miközben itt áll mellettem? Néha nagy erőfeszítésembe került, hogy észben tartsam, hány évesek ezek a vámpírok.

Addig bökdösött, amíg be nem gépeltem valami választ.

Azt gondolja, hogy cserben hagyta a családodat meg engem. Ki van akadva. <3 <3

Rory megmutatta az üzenetet a másik oldalán álló Lalittának, majd folytatta a pötyögést.

Elolvastam a válaszát.

Nem tudnád lenyugtatni vhogy? Idegesítően viselkedik a munkahelyén, és jó lenne, ha észhez térne.

Tényleg? A Fyrlia talán máris mozgásba lendült az általam adott információk alapján?

Elküldtem neki az üzenetemet.

Miért, mi történt?

Rory vetett egy pillantást az apjára, aki furcsán kóválygott a szobában. Nagyjából annyira illett ebbe a környezetbe, mint egy görkoris farkas a diszkóba. Még feszültebb lettem, amikor a közelembe ért, és ősi, kék tekintetét a nyakamon lévő sebre szegezte.

Kérlek, menj tovább, kérlek, menj tovább!

A vállam egy cseppet sem lazult el, ahogy továbbhaladt az ablak mellett, és visszatért a királynője mellé.

Megnyitottam Rory üzenetét.

Elakadt minden a múltkori zavarok miatt.

Olyan dolgok miatt, mint a Mr. Ringly blöffje? A picsába! Akkor hát tényleg elkezdődött. A Sundulus klán, a legtöbb alattvalójuk tudta nélkül, mindent megtett, hogy szabotálja a végjátékot kiváltó felosztási projektet.

Mr. Ringly drogfüggő volt, és egy hónappal ezelőtt Kyros biztos volt a győzelemben.

Egészen addig, amíg ki nem nyitottam a nagy lepcses számat, hogy megmentsem Tommyt.

Ha a Fyrlia támadásba lendül, akkor haladéktalanul ki kell jutnom innen, és elő kell állnom valami megoldással. Ami azt jelentette, hogy tényleg az az érdekem, hogy lenyugtassam Kyrost.

Bólintottam egyet Rory és Lalitta felé, majd küldtem egy SMS-t a srácnak:

Megpróbálom.

Hogy hogy a fenébe fogom ezt elérni, az már más kérdés. Semmi sem jutott eszembe.

A telefonom szüntelenül zümmögött, és Roryra pillantottam, majd láttam, hogy Tommy hív. Legalább ötvenszer keresett már, hiába küldözgettem üzeneteket neki. Megértettem, hogy miért nyomul ennyire. Nagyon is átéreztem a helyzetét. Egyszerűen nem bírtam elviselni a gondolatát, hogy kényszer alá kerülhet azok után, amit Theodore vele csinált.

– Nem akarod esetleg felvenni?

A mellkasom összeszorult a király selymes hangjára, bár halkan beszélt – ahogy a Sundulus királyi család többi tagja is.

Vetettem felé egy pillantást.

– Nem, én…

A szeme résnyire szűkült.

– Vedd már fel, emberfajzat!

Beláttam: azt, hogy Julius király kérdései mikor számítanak költőinek, továbbra is csak találgatni lehet.

A picsába! Tommy tudott a vissimók létezéséről. Mi van, ha elszólja magát a telefonban?

Nyeltem egy nagyot, és engedelmeskedtem, a mobilt távol tartva a fülemtől.

– Tommy.

– Basi! Ó, a kurva életbe! Remélem, jó okod van rá, hogy két hétig kerültél. Hol a fenében vagy?

Összerezzentem, amikor kitört belőle a káromkodás áradata, és a nagy társalgó egyik könyvespolca felé indultam.

Tartott egy szusszanásnyi szünetet, én pedig gyorsan megszólaltam:

– Kyrosszal vagyok a Bahamákon, Tom. És… eléggé elfoglaltak voltunk.

Alaposan meglepődtem magamon – mert bárki másnak képes lennék hazudni rezzenéstelen arccal, de eddig nem tartozott a képességeim közé, hogy hazudjak Tommynak. Habár most nagyon-nagyon szerettem volna, ha ez így van.

– Szex? – vicsorgott. – Tényleg? Azért kellett beérnem azokkal az SMS-ekkel, mert te egy F-en lovagoltál?

Elfojtottam egy nyögést, az arcom lángolt.

Francesca felhorkant.

Kinyújtottam a karom és néhány könyv gerincének támasztottam.

– Sajnálom, hogy nem hívtalak vissza. Betegre aggódtam magam. Fred küldött nekem friss híreket, de jól vagy?

– De nem aggódtál annyira, hogy hazagyere, mi? – vágott vissza halkan.

Összeszorítottam a szemem, de bíztam a barátom intelligenciájában. Tudta, mit jelent az, hogy Kyrosszal vagyok, még ha a hangjában lévő szomorúság és düh valódi is volt.

– Szeretlek, Tom.

Ziháló zokogása hallatán majdnem én is elbőgtem magam.

– Hiányzol, Basil. Nagyon nagy szükségem van rád. Theo eltűnt. A kórházban ébredtem, és senki sem látta, senki sem hallott felőle. Nem tudom, mit csináljak.

Mintha egy pöröly csapódott volna a mellkasom közepébe.

Remegő kézzel takartam el a számat, nehogy mondjak valamit. Kyros haragja átvágott a döbbenetemen, és a tenyerem sarkát a fülemre szorítottam, amíg a fájdalom el nem űzte a sírhatnékomat.

– Theodore eltűnt? – kérdeztem rekedten, és kissé késve. – Miért nem mondtad eddig? Gondolod, hogy azok vitték el, akik elkábítottak téged?

A hangja remegett.

– Felhívtam az éttermet, hogy megkérdezzem, mire emlékeznek. Azt mondták, hogy a vacsorát követően is ott maradtunk, de aztán eltűntünk. A sétahajójuk fedélzetén nincs kamera. A telefonja lemerült, vagy nem tudom. Nem válaszol a hívásaimra. Öt nappal ezelőtt bejelentést tettem a rendőrségen az eltűnéséről, de nem találtak semmit.

Kétségbeesett szavait hallgattam, és azon tűnődtem, vajon éreztem-e már valaha ennyire, hogy nem is vagyok ember.

– Tom, lassíts egy kicsit!

Elcsuklott a hangja.

– Szeretem őt, Basi.

Könnyek torzították a hangomat, és a látásom kezdett elhomályosulni.

– Tudom.

– Nem bírok aludni. Nem tudok gondolkodni. Mi van, ha megsérült vagy még rosszabb? Tudnom kell, mi van vele. Basil, megesküdtem, hogy soha nem kérem, hogy használd az érdekemben a befolyásodat vagy a pénzedet – suttogta. – De nem tudom, mi mást tehetnék. Szükségem van a segítségedre.

Az arcomon könnyek csorogtak.

– Hát persze. Segítek.

Ezt akartam elkerülni. Visszatérve a birtokra, távol a kíváncsi fülek elől, elmondhattam volna Tommynak az igazat, különösen most, hogy Mikhail királytól megtudtam, hogyan bújhatok ki a kényszer hatása alól. Kyros és a családja jelenléte azonban olyan hazugságra kényszerített, amit Tommy soha nem fog megbocsátani nekem, még akkor sem, ha a lehető leghamarabb tisztázom vele a dolgot.

Theodore halott volt, a teste kihűlt. Darabokban. Utáltam, hogy hamis reményt ébresztek Tommyban. Azt akartam, hogy tudja, mit tett az a szemétláda. Nem érdemelte meg, hogy gyászolja. Egy cseppet sem.

– A körülmények elég furcsák voltak, mivel rakott valamit az italodba – mondtam, miután megtöröltem az arcom. – Az ördög ügyvédjét kell játszanom, Tom. Nem lehet, hogy Theodore tette ezt veled, és utána elmenekült?

A hallgatása szörnyű volt. Rosszabb, mint a könnyei.

– Vagy – folytattam – lehet, hogy megijedt a kapcsolatotoktól, és nem akarja, hogy rátalálj? Lehet, hogy összevesztetek, miután bedrogozott, nem? Bármi megtörténhetett.

– Nem – suttogta. – Ne mondj ilyeneket!

– Én csak… Mi van, ha nincs semmi baja?

– Akkor bizonyítékra van szükségem. Így vagy úgy. Nem tudok továbblépni az igazság nélkül.

A szívem üvegből volt, és a szavai most összetörték.

– Kérlek, mondd meg Frednek, hogy adjon meg neked minden segítséget, amit csak tud! Ha visszatértem, együtt túljutunk ezen. – És majd jól összetöröm a szívedet.

– Hamarosan visszajössz? – nyögte.

Egész életemben egyszer láttam csak Tommyt megtörtnek. Teljesen szét volt esve.

A hangom megkeményedett.

– Amint tudok. Ígérem.

Megszakítottam a hívást, a telefont a magas derekú rövidnadrágom hátsó zsebébe csúsztattam, és éreztem, ahogy a lyukas, hasvillantós pulcsim felhúzódik. A könyvespolcot bámultam, és addig nem fordultam meg, amíg az arcom meg nem száradt teljesen, és újra kordában nem tartottam az érzelmeimet.

Köszönöm, Agatha Le Spyre!

A csendnek ólomsúlya volt. Elviselhetetlenül nehéz.

Pizzára, fagyira és Avril Lavigne Let Go albumára volt szükségem.

Deirdre a vállamba bokszolt, amikor elhaladtam mellettük.

Imádom azt a ribancot. Csessze meg Lionel! Legközelebb inkább mellé ülök majd. Kinyitottam a pizzásdobozt, és a gyomrom felengedett, amikor a királyi család tagjai újra beszélgetni kezdtek. Egy kivételével mindenki. Zöld szeme rám szegeződött, de én nem vettem róla tudomást, annyi Margherita-szeletet tömtem a számba, amennyit csak bírtam.

Igazából…

Megragadtam a dobozt, befordultam a sarkon, és elindultam a folyosón.

Egy kar tekeredett a csupasz derekamra, és megállított. Lemondóan felnéztem Kyrosra.

– Mi van?

Nem szólt egy szót sem, így csak a benne dúló háborút hallgattam. Szomorúság, félelem, bűntudat, bizonytalanság, frusztráció, düh.

Nagyon sok düh. És mégis, ez csak egy aprócska folt volt ahhoz képest, amit irántam fog érezni, amikor a Sundulus klán rájön az igazságra. Ha a Fyrlia megkezdte az ellenlépést, akkor szükségem volt Kyrosra, hogy tartsa a frontot, amíg meg nem találom a módját, hogy jóvá tegyem, amit csináltam.

Sóhajtottam, amikor Rory drámaian megköszörülte a torkát.

Jézusom! Nem felejthetem el az átkozott üzeneteket!

– Vezetési leckék – mondtam sóhajtva.

Kyros szeme elhomályosult.

– Azt ígérted, hogy megtanítasz vezetni. Szeretnék leckét venni tőled. – Visszasétáltam a padhoz, ledobtam a pizzásdobozt, és szembefordultam vele.

Kyros arca megkeményedett, bár felém fordult, hogy rám nézzen.

– Nem.

– Megszeged az ígéreted? – vontam kérdőre. – Tudtam, hogy túl szép ahhoz, hogy igaz legyen.

Vibrálni kezdett a levegő.

– Csak egy szimpla lecke – erősködtem. – Nem is kell elhagynunk a birtokot, ha ettől jobban érzed magad. Vagy már úgy eltávolodtunk egymástól, hogy nem is vagy képes egy kocsiban ülni velem?

Egyetértett a szavaimmal. De nem hangosan. De bassza meg, tényleg nem bírta elviselni, hogy olyan közel legyen hozzám? Annyira méltatlannak érezte magát hozzám? Ez az egész helyzet annyira elcseszett volt, hogy legszívesebben megfojtottam volna.

Kyros hátranyúlt, és egy kulcscsomót akasztott az ujjára.

– Szóval egy vezetési leckét akarsz?

– Igen. – Összefontam magam előtt a karomat, és kissé megrémített a belőle áradó sötét energia.

A slusszkulcsot a földre dobta, kettőnk közé.

– Akkor vedd fel a kibaszott kulcsot, és menjünk!

Sokk és fájdalom hasított belém. Kyros számára egyetlen szabály létezett: ne baszakodj a családommal. Ennek a keretén belül, amíg az irányítása alatt voltam, nem tett semmi olyat, amivel tiszteletlen lett volna felém, vagy ami miatt kevesebbnek éreztem volna magam.

– Így éreztem magam miattad – jegyezte meg halkan.

A szám kiszáradt, ahogy a vámpír az arcomat fürkészte. Éreztem a fájdalmát, diadalát és megkönnyebbülését.

Ez a büntetés nem nekem szólt – nem arról volt szó, én mit tettem. Önmagát büntette azzal, hogy ellökött magától. És ha nem az első sorból értesültem volna az érzelmeiről, a trükkje akár be is válhatott volna.

De így nem. Túl sok múlott ezen a szarságon.

– Ennél rosszabb dolgokat kell tenned. – Közelebb léptem, és a kulcs után nyúltam.

Egy hatalmas kéz állított meg.

Julius király kapta fel a kulcsot a másik kezével, még mindig a kezemet fogva. Mindketten felálltunk, a király a kezembe nyomta a kulcsot, hideg tekintetét a fiára szegezve. Haragja betöltötte a teret, és a térdem összecsuklott alattam. Egészen biztos voltam benne, hogy a szívem szétbomlott és porrá lett a közelségétől meg az érintésétől.

– Az igaz társad megölte két ellenségemet – szólalt meg, és minden szavát sötét fenyegetés járta át. – A családjához való hűségből a biztos halálba sétált. Ötven legjobb adósodat cselezte ki, hogy ezt megtehesse. Biztosította, hogy a családunk ne kerüljön veszélybe amiatt, hogy te elveszíted az irányítást a józan eszed felett. Ezek után hogy merészelsz ilyen tiszteletlenül bánni vele?

Ez tuti költői kérdés volt.

Kyros általában lesütötte a szemét az apja jelenlétében. De ezúttal nem. Ha zöld tűz áradt volna a szeméből, akkor sem lepődtem volna meg.

Julius király hangja felharsant:

– Válaszolj!

Megint tévedtem.

Nem adott időt Kyrosnak a válaszra.

– Mondd csak, legidősebb fiam! Te hány ellenségemet ölted meg?

Beszívtam a levegőt. Hűha! Ez kibaszottul durva!

Esküszöm, én csak pislogtam, de ebben a rövidke pillanatban Kyros szájából vér buggyant elő, és a feje oldalra rándult. A király ökölbe szorított kézzel állt előtte.

Kyros szájából olyan vad morgás szakadt fel, amilyet eddig csak egyszer hallottam. Eluralkodott rajta a sötétség, de Julius nem reagált és nem lépett hátra.

Kezdett kicsúszni a kezéből az irányítás.

Megmozdultam, hogy Julius ne legyen köztem és Kyros között, behunytam a szemem, és meleg érzéseket küldtem a vámpírnak. Nem értettem, mi a faszért kell megvigasztalnom, amikor egy seggfej. Azonkívül, hogy élete százötven éve alatt Kyros soha nem érezte még, hogy ennyire kibillent az egyensúlyából. Én csináltam ezt vele.

A morgása elnémult.

Amikor kinyitottam a szemem, Julius király ravasz tekintetével találkoztam.

– Megnyugtattad – motyogta a vámpírkirály.

Örülök, hogy ez mindkét irányban működött. Mert a második cseréből csak Kyrosnak származott előnye a GPS-helymeghatározással, és az baromság volt.

Bólintva markoltam a slusszkulcsot, a tenyerem izzadt.

A kísérletem, hogy közelebb furakodjak Kyroshoz, egyáltalán nem úgy alakult, ahogy vártam. Igazából csak arra számítottam, hogy Kyros nemet mond: nem arra, hogy szarul bánik velem, majd az apja megalázó helyzetbe hozza és képen törli.

Nagyjából háromszor rosszabbul érezte magát attól, hogy megpróbáltam jobb kedvre deríteni.

Ez az, Basi!

– Vidd el és tanítsd meg vezetni, hiszen megígérted neki! – mondta a király ellentmondást nem tűrő hangon.

Legalábbis részemről nem.

Úgy tűnt, Kyros nem hajlandó engedni, és ez azt fogja jelenteni, hogy jön egy második menet is az apjával.

Letettem a kulcsokat a padra, és újra felkaptam a pizzásdobozt.

– Semmi baj. Már nem nagyon van kedvem leckét venni. Inkább magatokra hagylak benneteket. – A hangom remegése kurva szánalmas volt.

– Jól van, kedvesem – szólalt meg halkan a királynő az ablakpárkánynak támaszkodva. – Hívj, ha szükséged lesz ránk!

Hideg nap lesz a pokolban, amikor arra sor kerül.

HARMADIK FEJEZET

– Hoztunk thai kaját!

Nem.

Nem és nem!

Mit keresnek itt már megint? Hiszen tegnap délután is itt voltak.

– Ha hozzáérsz a zöld curryhez, kitépem a szemed!

Francesca hangja a szokásosnál is morcosabb volt.

Ezúttal közelebb voltam a rejtett kerthez. Két, ágait alacsonyan lelógató fa között átosonva vigyorogva dobtam le magam a tűzrakóhely köré állított egyik hintaszékbe.

Gerome vicsorgott.

– Akkor el a kezekkel a Khao Soimtól, ha nem akarod, hogy a zöld currydhez nyúljak!

Elkerültem egy golyót.

Győzelem!

Aztán Kyros mély dörmögését hallottam.

– Mit kerestek itt? Már megint.

Rezignált hangja hallatán kis híján felhorkantam. Az segített visszafognom magam, hogy felidéztem a tegnapi szemétkedését.

– Tesó – szólalt meg Safina. – Tényleg meg kell ezt magyarázni?

Mégis miről beszélt?

Gerome és Francesca civakodásának a király hangja vetett véget:

– Örökös!

Mindenki itt volt. Kibaszott jó!

– Apám.

– Miért bujkál a társad a kertben? – Elfojtottam egy nyögést.

A király hangja a ház falain keresztül is eljutott hozzám.

– Még mindig nem kértél tőle bocsánatot.

Valójában értékeltem is, meg nem is, hogy a király pártfogolni kezdett engem. Azon kevés vissimók egyike volt, aki képes hatalmat gyakorolni Kyros felett. De nem értettem egyet a megalázó módszereivel, amikor a fia már így is olyan értéktelennek érezte magát.

– Épp azt terveztem, amikor váratlanul betoppantatok mindannyian – morogta válaszul Kyros.

A francba! Az utóbbi időben túl gyakran játszott a tűzzel, vagyis az apjával. Bár Kyros erős volt, mégis csak egy növekedésben lévő vissimónak számított. Épp most töltötte be a huszonegynek megfelelő vámpírkorát.

Ami azt jelentette, hogy a hatszáz éves apja szó szerint lekeverhet neki egy olyan pofont, amihez képest a tegnapi ütés egy Pictionary társasjátéknak tűnt volna.

– Azt javaslom, tedd meg, örökös!

Igen, továbbra is az első sorból szemléltem Kyros érzelmeit. Abszolút nem állt szándékában bocsánatot kérni azért, hogy a földre dobta a kulcsokat. Megfeszült a testem, amikor kinyílt a bejárati ajtó, és azt lestem, hol rejtőzhetnék el a lehető legjobban.

Kicsit nehéz volt így, hogy egy képletes célkövető jelzőfény volt bennem.

– Basilia – szólított meg Kyros a bejárati ajtóból.

Talán, ha teljesen csendben maradnék, és…

Mordult egyet, majd kijött a házból és elindult felém. A mai nap nem volt alkalmas arra, hogy játsszak vele. Egész éjjel nem aludtam a Tommyval folytatott beszélgetés után. Ráadásul nem bírtam elaludni így, hogy Kyros annyira felcseszte magát, miután totál seggfejként viselkedett.

Azt a thai kaját viszont nagyon akartam.

Kyrosnak küldtem egy figyelmeztető villanást a kötelékünkön keresztül – afféle oroszlánüvöltést.

– Ez körülbelül olyan erős volt, mint egy morgó kiskutya – vetette oda nekem, miközben a két fa közé lépett, és megállt a kivájt gödör szélénél.

Elfordítottam az arcom, és a kert hullámzó kiterjedését bámultam. A távolban kiszúrtam néhány adóst. Összeugrott a gyomrom.

– Most van időm vezetni – jelentette ki, összefonva maga előtt a két karját.

Hümmögtem.

– Milyen kár. A következő hónapokban elfoglalt vagyok. Majd szólok, ha lesz egy szabad órám.

Kyros beugrott a gödörbe, aztán lassú léptekkel felém közeledett.

– Tanulni akarsz.

– Majd segít valaki más a birtokon.

– Basilia, csak…

Felpattantam.

– Nincs semmi csak.

Ziháltam, és káromkodtam, ahogy felkapott. Magához ölelt, aztán elindult vissza a ház felé.

Miután a rugdosás hiábavalónak bizonyult, ököllel csépelni kezdtem a mellkasát.

– Kyros Atagio, azonnal tegyél le engem!

– Mondták már neked, hogy el vagy kényeztetve? – kérdezte mormogva.

Mit gondolt, kit akar becsapni azzal, hogy nyugodtnak tetteti magát?

Éreztem jól, hogy düh lüktet benne a felszín alatt.

Szavaimból gúny áradt.

– Találkoztál már olyan milliárdossal, aki nem az?

Beléptünk a garázsba, és átültem a már jól ismert fekete autójának a vezetőülésébe. Szívesebben kipróbáltam volna azt a feltűnő narancssárgát a kocsisor túlsó végén.

És még azt hitte, én vagyok elkényeztetve?

– Öveket becsatolni! – rivallt rám, és becsusszant a kocsiba.

Ránéztem, aztán engedelmeskedtem.

– Egész idő alatt faszfej akarsz lenni?

Türelmesen megvártam, amíg az önuralmának foszlányaiba kapaszkodva lenyugtatja magát, aztán megnyomtam azt az izét, ami beindítja a kocsit.

Mély levegőt vett.

– Ellenőrizd az oldalsó és a visszapillantó tükröket, amikor tolatsz kifelé! Nézz balra, amikor a kocsi előtt tiszta az út. Majd az udvaron gyakorolunk, elöl, a gyepen.

– Van tolatókamera.

– Arra nem számíthatsz mindig. Használd a tükröket!

Tőlem…

Óvatosan megérintettem a gázpedált, és megriadtam, amikor a kocsi rándult egyet. Rátapostam a fékre és a kormányra csaptam.

– Miért van az, hogy minden autó más?

Kyros habozott, mielőtt válaszolt volna:

– A megváltozott érzékeidnek is köze lehet ehhez.

Ez igaz.

Az érintésre összpontosítva lejjebb állítottam az érzékelés erősségét, majd lazítottam a gázpedálra gyakorolt nyomáson.

A kocsi hátrasiklott. Na! Majdnem kitéptem a helyéről a kormányt, ahogy elhagytuk a garázst, és balra pördültünk a kavicsos úton.

– Húúú! – harsogtam.

– Csak nyugi – szólalt meg Kyros összeszorított foggal.

Összevontam a szemöldököm.

– Miért? Az eredmény ugyanaz.

– Mert a vakmerő vezetés törvényellenes.

Tényleg? Ki gondolta volna?!

Nem vártam meg, hogy megint parancsokat osztogasson nekem, hanem a ház és az óceán közötti széles füves terület felé irányítottam a kocsit.

– Mi a következő lépés?

– Tegyél egy kört! Szokj hozzá az érzéshez!

Igen, uram.

A gázba tapostam.

– Basilia.

– Ez az izé tényleg repül.

– Van benned egy csipetnyi önvédelmi ösztön is? – kérdezte sziszegve, amikor enyhítettem a nyomáson.

Oké, hát erről lesz szó.

– Annyi, mint bármelyik embernek – válaszoltam, és széles ívben megfordultam a kocsival, hogy arra menjek vissza, amerről jöttem. – Miért? Van valami problémád ezzel?

Hosszú ideig hallgattunk.

– Igen. Bár nincs hozzá jogom. De van, igen – felelte üres hangon.

Amióta magamhoz tértem, ez volt az első alkalom, hogy már nem dühöngött.

Bár pontosan mit értett Kyros azon, hogy nincs hozzá joga? Talán a tehetetlenség érzése állt a középpontban? Vagy ez is egy újabb vissimo dolog volt, amit nem értettem? Nem is mertem azt remélni, hogy méltóságteljesen elfogadta, hogy nem szorulok a segítségére.

Felejtse már el! Voltak pillanatok, amikor segítségre volt szükségem, de az, hogy mindenben másokra szorulnék, rá vagy másra, az kizárt, ez nincs így. Még Tommy segítségére sem volt szükségem mindenhez az életben. Vagy Fredére. Vagy a nagyiéra.

– A hármas ikrek nagyon világosan megmondták, mi történik Tommyval, ha nem egyedül érkezem – mondtam.

Csend.

– Próbálom megérteni, miért használsz velem szemben más mércét, mint magaddal szemben – folytattam. – Azért hibáztatsz, mert megmentettem a barátomat?

Bassza meg, olyan hihetetlenül kemény volt most belül – egy érzelmi gát. Utáltam, amikor ezt csinálta.

– Nem – felelte Kyros, és az ablakon át a tengerre nézett. – Magamat hibáztatom, mert nem tartottál elégségesnek a bizalmadhoz.

Fú, ez annyira… elcseszett volt.

Szomorúság árnyalta a szavaimat.

– Nagyon nehéz felfognom, hogy nektek, vissimóknak mik a fő értékek. Tudod, hogy nem tekintek kettőnkre csapatként, Kyros. Néhány hónapja ismerlek csak, és azóta sem igazán voltál a barátom.

– Barát? – ismételte hitetlenkedve.

Nem kaptam be a csalit, de az ujjbegyeim kifehéredtek ott, ahol a nyaka helyett a kormányt fojtogatták.

– Perceim voltak csak, hogy kidolgozzak valami tervet, Kyros. Perceim. Ha több időm lett volna, valószínűleg kitalálom, hogyan vonjalak be téged anélkül, hogy Tommy életét kockáztatnám. De csak azért akartalak bevonni, mert annyira féltem. Így utólag azonban már örülök, hogy nem tettem meg. Nem tudnék úgy élni, hogy tudom, a családodnak miattam esett bántódása. Az én fejemben így néz ki a dolog.

– Számomra az lett volna a vég, ha te halsz meg, Basilia – felelte, és a vereség súlya nehézkesen lógott körülötte.

A homlokomat ráncolva néztem rá. Mintha egy nagyot fordult volna a világ.

– Úgy érted, mintha megöltelek volna?

A francba, én ezt nem tudtam.

Kyros megrázta a fejét.

– És másokat is. Elvesztettem volna az irányítást. Safina fizette volna meg a bűneim után járó adósságot, miután apámnak sikerült végezni velem. Ha egy vámpír megvadul, onnan nincs visszaút. Soha többé. Egy igaz társ halála pedig minden kétséget kizáróan ezt váltja ki.

…Ó!

Az ajkamba haraptam.

– Ezt nem tudtam.

Lehunyta a szemét.

– Mert nem akartam, hogy te viseld a terhet. Amikor beléptél a Gingersbe, majdnem elvesztettem az önuralmamat. Miután kicsikartam belőled az ígéretet, hogy nem teszed be a lábad soha többé a Fyrlia területére, azt hittem, erről már nem kell majd beszélnünk.

Azért volt itt egy hatalmas probléma.

– Tehát úgy ítélted meg, hogy ezt a terhet neked kell cipelned, kizárólag a te problémád, és úgy döntöttél, nem vonsz be engem?

Zöld szemével rám meredt.

– Ez nem ugyanaz, mintha a halálba sétálnál, hogy megmentsd a barátodat.

Nem értettem egyet.

– Mindkettő életveszélyesnek bizonyult. Megszoktad, hogy egyedül teszed a dolgod. Én is hozzászoktam, hogy egyedül teszem a dolgom. Kettős mérce, Kyros. És látom, hogy csak hárítasz. Mondd el, mi a valódi probléma!

Ugye nem fogjuk egész idő alatt kerülgetni a lényeget? De nem tettem fel ezt a kérdést, mert Kyros megszólalt:

– Te… – kezdte. – Te ölted meg azt a Fyrlia-söpredéket. Emberként. Legyőzted őt puszta intelligenciával, bátorsággal és a barátod iránti hűséggel. Alkalmatlan vagyok arra, hogy a társamnak nevezzelek.

Na, tessék!

A szívem összeszorult, ahogy az érzelmei elárasztották az elmémet.

– Szemét módon bánsz velem, hogy ellökj magadtól. Ez a viselkedés az oka, és nem más, amiért kételkedem a vérségi kötelékben. Miért viselkedsz így?

Volt még itt valami.

Éreztem. És hé, én ráérek, vígan lapítom ezt a gyepet, amíg ő szavakba önti a gyötrelmeit.

Kyros mordult egyet, kerülve a tekintetemet.

– Tudod, hogy miért.

– Nem tudok olvasni a gondolataidban, szóval nem, nem tudom, miért.

Üveg repült szerteszét, ahogy Kyros betörte az utasoldali ajtó ablakát.

– A kibaszott társad vagyok. Az igaz társad, és nem bízol az erőmben, a hatalmamban vagy a képességemben, hogy meg tudlak védeni a bajtól. Nem akarsz a társaságomban, a birtokomon vagy a területemen lenni. Nem hiszel a vérségi kötelékben, és nem tekintesz minket egy csapatnak. Hogy a faszba tudnám megváltoztatni a véleményedet? Hogyan mutassam meg neked, hogy az ellenségeim megölésének az lesz a következménye, hogy elveszítem a családomat? Mi jogosítana fel engem arra, hogy megmutassam ezt neked, amikor te egyszerűen érinthetetlen vagy?

Lassan kezdtem felfogni, miről beszél.

Kyros gyötrelmeinek alapvetően ugyanazok voltak a gyökerei, mint sok gyermekkori démonomnak. Csapdában érezte magát, és képtelen volt cselekedni.

Lehet, hogy nem teljesen értettem meg az eredendő szükségletét, hogy hímnemű vissimóként meg kell védenie engem, de meg tudtam érteni azokat az érzelmeit, amelyek miatt tehetetlennek érezte magát. És az alapján, hogy én hogyan szereztem vissza az önértékelésemet, tudtam jól: nem fogok tudni segíteni neki abban, hogy jobban érezze magát.

Ezt neki magának kell megtennie.

De talán szüksége lesz hozzá egy kis lökésre.

Újabb kört tettem az autóval, majd azt mondtam:

– Azt hiszed, nem bízom benne, hogy megvédenél? Erről van szó?

Ez az egész annyira… idiótaság volt. Ki lett volna nála felkészültebb és kinek lett volna több indítéka ahhoz, hogy megmentse a seggemet?

– Érzem a bizonytalanságodat velem kapcsolatban – válaszolta egy kis idő elteltével.

A kormányra csaptam, és benyomtam a gázpedált.

– Csak azért vagyok bizonytalan, mert úgy viselkedsz, mint egy ősember, aki lándzsára szúrt egy vaddisznót vacsorára!

– Lassíts!

Elfordítottam a kormányt, hogy körbe-körbe menjünk, felmérve a kocsi és a szikla pereme közötti távolságot.

– Mi lenne, ha bizonyíthatnám, hogy az életemet is rád bíznám?

Kyros felém fordította a fejét.

– Nem bizonyíthatod be.

A szívem hasztalanul zakatolt a mellkasomban. Megmarkoltam a kormányt, és szilárdan eltökéltem, hogy elengedem ezt a kibaszott őrültséget, ami feszít.

– De igen. A csomagtartóban. Ott egy táska.

Rám bámult.

– Nem, nincs.

Felnyögtem.

– Mi van, ott szoktál turkálni, vagy honnan tudod? Nézd meg azt az átkozott csomagtartót!

Hatalmas vámpír egy icipici helyen? Leengedte az ülés háttámláját, és átküzdötte magát a hátsó ülésre.

Amint előrebuktatta az ülést, és benyúlt a csomagtartóba, jobbra csavartam a kormányt. Döbbent vicsorgása beleveszett a motor bömbölésébe, ahogy a sziklapárkány felé száguldottunk.

Közelebb.

– Basilia!

Közelebb!

Megragadta a biztonsági övemet.

A motor felbőgött, ahogy eltűnt a talaj, és ziháltam, amikor siklani kezdtünk a levegőben.

Az orr előrebillent, és a sikoly bennrekedt a torkomban, ahogy az óceánba zuhantunk.

Kyros letépte a biztonsági övemet. Olyan gyorsan mozgott, hogy fel sem tudtam fogni.

A fém sikoltott. Fény áradt be. Új érzékeim túlterhelődtek. Bumm!

Nem bírtam tovább – pedig én hoztam magunkat ebbe a helyzetbe.

Rémülten felordítottam:

– Kyros!

Erősen szorított magához. A szél zúgott mellettünk, ahogy katapultáltunk ki tudja hova, Kyros szavai mégis lágyan kúsztak a fülembe.

– Itt vagy nekem.

Igen.

Akkor miért féltem mégis?

A nyugalom, ami szétáradt bennem, nem az enyém volt, mégis hatással volt rám. A fejem kitisztult, és most már képes voltam a felénk rohanó kobaltkékre koncentrálni.

Kyros körém tekeredett, és egy pillanatra befogta a fülemet, mielőtt átcsaptunk a felszínen.

A víz elborított minket.

Örökkévalóságnak tűnő idő után utat törtünk magunknak a mélységben. Amikor a lefelé irányuló mozgásunk megállt, Kyros felfelé rúgott, velem a hátán.

És amikor a mellkasom már nagyon feszült, áttörtünk a felszínen.

A vámpír megpördített, hogy szembeforduljak vele.

– Mégis mi a faszt képzeltél? – sziszegte, és víz csöpögött karamellbarna hajáról.

Hetek óta nem ért hozzám, és ahogy a szavai elúsztak, mindketten ziháltunk az elektromosságtól.

A bőröm alatt felrobbant az áram.

Levegőért kapkodtam, és kitöröltem a vizet a szememből, hogy jobban lássam őt. Nevezzük adrenalinnak, vérségi köteléknek, vagy bárminek – Kyrosra vetettem magam, átkaroltam a nyakát, és az ajkamat az övére szorítottam.

Azonnal felnyögött.

Sós víz fűszerezte a csókunkat, a nyelvünk együtt mozgott, összeforrt testünk mindkettőnket az őrületbe kergetett. Égett bennem a vágy, hogy közelebb húzzam magamhoz, hogy magamhoz kössem, bármilyen eszközzel.

Hogy soha többé ne legyen tőlem távol.

Figyelmeztetés nélkül rúgkapálni kezdtem. A felszínre bukkanva levegőért kapkodva köhögtem.

Kyros egy másodperccel később csatlakozott hozzám a víz felett, és zavartan körülnézett.

– Csak nem az történt, hogy elfelejtetted, hogy az óceánban vagyunk, és úsznod kell? – kérdeztem, miközben zihálva a vizet tapostam.

Az ajka megrándult, ahogy az álmodozó köd elhagyta a tekintetét.

– Ilyen hatással vagy rám, te szirén.

Szirén.

Az alsó ajkam megremeghetett, mert ahogy Kyros ismét magához húzott, a hüvelykujjával megsimította.

– Sajnálom, szépségem – mondta a hullámok csobogását túlharsogva.

Ezzel a két szóval rádöbbentett, mennyire fájt nekem a távolságtartása.

– Hiányoztál. Végleg visszajöttél hozzám?

A válasza száraz volt, ahogy megfordult.

– Bebizonyítottad, amit akartál. És közben tönkretetted a kedvenc autómat.

– Ezt kaptad azért, hogy tegnap a földre ejtetted a slusszkulcsot.

– Jogos. Kapaszkodj a nyakamba!

Amint megtettem, Kyros a sziklafal felé úszott.

– De? – tettem fel a kérdést.

– De te nem vagy vissimo. Én pedig nem vagyok ember. Ki kell találnom, hogyan lehetnék a társad, tekintve, hogy nem fogadod el, hogy úgy viselkedjek, mint egy ősember, aki lándzsára szúrt vaddisznót hozott vacsorára.

A vidámsága átjárt, és ha kézzelfogható dolog lenne, meg is öleltem volna, hogy aztán soha ne eresszem el. Kyros boldog volt, én pedig nagyon jól éreztem magam. Nyugodt voltam és magabiztos.

– Nem, azt tényleg nem fogadom el – motyogtam. – Megígérem, hogy én is gondolkodni fogok ezen. Hogy… – grimaszoltam, amikor elértünk a sziklák aljához.

– Mi az? – Megpróbált hátranézni.

Éppen esküvői fogadalomra készültem. Mi a fene bajom volt? Mindent elfelejtettem.

Megráztam a fejem.

– Ööö, semmi. Csak egyáltalán nem készültem fel arra, milyen érzelmi töltettel jár majd ez a beszélgetés.

– Lehajtottál autóval egy szakadékba, és ez a beszélgetés aggaszt?

Legyen ez egy nagy, kövér igen, sült krumplival. Válasz helyett a dereka köré kulcsoltam a két lábam, és kényelembe helyeztem magam.

Kyros elindult felfelé a százméteres zuhatagon, én pedig nem engedtem utat tovább az aggodalmamnak. Tényleg bíztam abban, hogy megvéd engem. Mint kiderült, ezt tudni és bebizonyítani magamnak teljesen más dolog volt.

Miért volt az az érzésem, hogy most átléptem egy határt, ahonnan nincs visszaút?

– Kyros! Basilia! Kihűl a vacsorátok!

Kinyújtottam a nyakam, és azt láttam, hogy Titania királynő a párkányon át néz bennünket. Intett, és az arca szabályosan sugárzott.

Hogy lehet, hogy ilyen lett az életem, és még normálisnak is érzem?

Mert tényleg normálisnak tűnt számomra. Ez az abszolút őrület is, hogy a vámpírok léteznek, meg az is, hogy autóval repülök le egy szikláról, hogy bizonyítsak valamit.

A fejemet Kyros hátának támasztottam.

– Éhes vagyok. Nem akarsz megtömni?

Morgás töltötte meg a mellkasát, miközben erőteljes karja és lába azon dolgozott, hogy feljussunk a csúcsra.

– Kyros lándzsára húz neked egy disznót.

Uh!

A folytatást azonban már nem hallottam.