Az összes bátor léleknek, akik a világ újraformálásáról mernek álmodni

Elodie

INOPHE AZ A FAJTA HELY VOLT, ahol mintha visszafelé haladt volna a világ. Miközben a föld többi országa folyamatosan fejlődött, a meddő fejedelemség egyre mélyebbre csúszott vissza a múltba. Hetvenévnyi szárazság után pusztán homokdűnék maradtak Inophe eredetileg is szűkös termőföldjeiből. Az emberek a kertjeiket ellepő kaktuszokból gyűjtötték a vizet, a kereskedelem helyét pedig cseregazdaság vette át: egy hossz háziszőttes a kerítés megjavításáért; tucat tojás a fogfájást enyhítő tinktúráért; és igazán különleges alkalmakkor egy kecske egy kis zsáknyi méregdrága, importált lisztért.

– Mégis, mindezek ellenére gyönyörű ez a hely – törte meg a csendet Richard Bayford, Inophe ura, miközben lovával a barna vidékre lenéző fennsík szélére léptetett. A táj egyszínűségét csak a néhány helyen felbukkanó ösztövér vasfák és az ezüst akáciák sárga virágai törték meg. Az úr magas, karcsú férfi volt, arcát a könyörtelenül perzselő napon töltött negyvenöt év ráncai borították.

– Gyönyörű hely mindezzel együtt – rótta meg gyengéden mellé léptető lánya, Elodie. A húszéves lány azóta segítette apját Inophe ügyes-bajos dolgainak intézésében, mióta csak az eszét tudta, és tisztában volt vele, hogy egy nap ő fogja megörökölni a fejedelemség őrzőjének szerepét.

Bayford nagyúr kuncogni kezdett.

– Szokás szerint igazad van, galambom. Inophe úgy gyönyörű, ahogy van.

Elodie elmosolyodott. Alattuk egy lapátfülű róka robbant ki a sivatagi fűz árnyékából, és valami – valószínűleg egy ugróegér vagy gyík – után vetette magát egy sziklatömbön túl. Kelet felé dűnék sora emelkedett és süllyedt, a homokhegyek mintha a csillogó tengerbe ömlöttek volna. Még az Elodie bőrét ostromló száraz hőség is egy régi barát ölelésének tűnt a lány számára.

Zörgés hallatszott a hátuk mögött lévő száraz bozótosból.

– Elnézését kérem, Bayford nagyúr. – Egy férfi lépett elő bottal a kezében, majd egy pillanattal később feltűnt szürke, sivatagi kecskékből álló nyája. A szakállas állatok lelkesen harapták le a szúrós virágokat és tüskés száraikat, majd egészben nyelték le. Bárcsak Inophe népének is ilyen vasfoga és vasgyomra lett volna, jóval könnyebben elviselhették volna a fejedelemség kíméletlen éghajlatát. – Jó napot, Elodie úrnő. – A pásztor levette viharvert kalapját, és meghajtotta a fejét, miközben Richard nagyúr és Elodie leszálltak lovaikról.

– Miben tudunk segíteni, Immanuel? – kérdezte Bayford nagyúr.

– Ööö, nagyságos uram… Sergio, a legidősebb fiam házasodni készül, és új házra lesz szüksége a családjával. Azt reméltem, hogy uraságod esetleg…

Bayford nagyúr magához ragadta a szót, még mielőtt a hallgatás túlságosan kínossá vált volna:

– Építőanyagra van szükségetek?

Immanuel a botjával matatott a földön, majd bólintott. Az inophei hagyományok szerint az apák új otthont adományoztak fiaiknak házasságuk napján, míg az anyák saját kezük által szőtt ruhát adtak lányaiknak. Ám a nélkülözéssel teli évtizedek miatt a fejedelemség népének egyre nehezebb volt megőrizni a régi életmódot.

– Igazi megtiszteltetés lenne számunkra, ha mi adhatnánk az építőanyagot Sergio házához – folytatta Bayford nagyúr. – Az építkezéshez is szükség lenne segítségre? Elodie kifejezetten jó lepárló gödrök ásásában.

– Így igaz – biccentett a lány. – És még jobb vagyok a latrinák ásásában, hogy Sergiónak és a feleségének legyen hol elvégezni a dolgukat, ha megitták a lepárlóban összegyűlt vizet.

Immanuel döbbenten meredt rá.

Elodie gondolatban mindennek elhordta magát. Megvolt az a rossz szokása, hogy a lehető leginkább oda nem illő dolog hagyja el a száját a lehető legrosszabb alkalmakkor. Amikor társasági helyzetbe került – és ráadásul mondania is kellett volna valamit –, mintha valamiféle roham kerítette volna a hatalmába: a válla megmerevedett, a torka csontszáraz lett, és az egy pillanattal korábban még összefüggőnek tűnő gondolatok teljes összevisszaságban bucskáztak alá az elméjében, mintha egy könyvespolc tetejéről lezuhanó könyvek volnának. Aztán a halom tetején véletlenszerűen landoló gondolat volt az első, ami kijött a száján, és ez minden egyes esetben teljesen a helyzethez nem illő volt.

Ezzel együtt az emberek szerették. Inophe népe mélyen tisztelte az ország iránti elkötelezettségét. Elodie minden héten több napon át lovagolt tanyáról tanyára a perzselő nap alatt, hogy lássa, mire van szüksége a családoknak. Mindenben segített: egyszer patkánycsapdákat épített a baromfiházak körül, másszor hercegnőkről és sárkányokról olvasott fel meséket a kisgyerekeknek. Minden egyes pillanatát imádta. Erre nevelték, ahogy annak idején anyja mondogatta: a legnemesebb áldozat, ha másoknak adjuk oda magunkat.

– Elodie arra gondol – vette át a szót Bayford nagyúr, mintha mi sem történt volna –, hogy egyáltalán nem bánja, ha össze kell piszkolnia a kezét.

Istennek hála, hogy még apa az uralkodó – futott át Elodie fején. Egy nap ő lesz Inophe uralkodónője, ám most igazi megkönnyebbülés volt, hogy a fejedelemséget az elbűvölő Richard Bayford vezette.

Elodie fél füllel a beszélgetést hallgatta, miközben Immanuel részletesen elmondta, hogy mennyi fára és szögre lenne szüksége, ám közben elfordult, hogy a homokkal borított tájon túl várakozó víztükörre pillanthasson. A tenger látványa már kis korától kezdve megnyugtatta, és miközben a nap fényében csillámló hullámokat figyelte, lassan elhalványult benne a latrinás elszólás miatt érzett szégyen, és ellazult a válla.

Megkönnyebbülten sóhajtott.

Valamelyik előző életében talán matróz volt. Vagy sirály. Talán maga a szél. Bár a napjait az Inophe népéért való fáradozásnak szentelte, éjszakánként a tengerről álmodott. Egyik kedvenc időtöltése a kikötői fogadók látogatása volt, ahol a tengerészek által messzi földekről hozott történeteket hallgatta – milyen szokások járták a távoli királyságokban, milyen ünnepeik voltak? Hogyan festett a táj ott, milyen volt az időjárás? Hogyan éltek, hogyan szerettek és hogyan haltak? Elodie épp úgy gyűjtögette a tengerészek túlzó meséit, mint ahogy egy szarka a csillogó gombokat; minden egyes mese ritka kincs volt a számára.

Amint Immanuel minden egyes szükséges dolgot felsorolt Sergio otthonához, és továbbindult kecskéivel, Bayford nagyúr csatlakozott lányához a fennsík szélén. Egy apró pötty jelent meg a látóhatáron, miközben a tengert szemlélték.

Elodie izgatottan próbálta kivenni a látványt.

– Mit gondolsz, mi lehet az? – Még nem volt itt az ideje az inophei kereskedőhajók visszatérésének, amelyek a túléléshez szükséges gabonát, gyümölcsöt és gyapotot kutatták.

– Csak egyféle módon tudhatjuk meg – felelte Bayford nagyúr, miközben lova nyergébe ugrott, és lányára kacsintott. – Aki utolsóként ér a kikötőbe, az ássa ki Sergio latrináját!

– Apám, nem vagyok hajlandó versenyezni…

Ám eddigre apja már lefelé vágtázott a fennsíkról.

– Csalsz! – kiáltott utána Elodie, miközben felugrott a saját lovára.

– Csak így van bármennyi esélyem nyerni! – kiáltotta hátra válla felett az apja.

Elodie nevetve eredt utána, mert jól tudta, hogy igaza van.

A HAJÓ ZÁSZLÓJA a gazdagság színeit viselte: karmazsinvörös aranyszegélyekkel, a hajó orrán pedig egy aranysárkány ragyogott büszkén. A fedélzeten álló tisztek bársony egyenruháit aranyozott hímzések díszítették, és még az egyszerű matrózok vörös sapkáin is hetyke aranybojt ékeskedett.

Ezzel szemben Inophe kikötője úgy gubbasztott a parton, mint egy aszott vénember, a szürke dokkokat a nap és a tengeri só ostromolta szüntelenül. A póznák inkább álltak már kagylóból, mintsem fából, hangosan recsegtek minden egyes hullámveréstől, mintha a szél és a nedvesség miatt siránkozó öreg csontok lettek volna.

A kikötő nagy volt, hiszen Inophe népének élelme a tengeri kereskedelemtől függött. A fejedelemség két természeti kinccsel rendelkezett: az akácfák mézgájával és a szárított madárürüléktömbökkel, amelyeket trágyaként lehetett használni. Ezekért cserébe Inophe a túléléshez épp elegendő árpát, kukoricát és gyapotot tudott beszerezni.

Elodie legalább annyi időt töltött a mólókon az árukat vizslatva és hírekre meg új nyelvekre vadászva, mint amennyit a szárazföld belsejében, ám ez a hajó és címere ismeretlen volt a számára. A címeren látható aranyszínű sárkány egy búzakévét markolt egyik karmos lábával, a másikban pedig valami bogyós gyümölcsöt vagy szőlőt.

Bayford nagyúr már leszállt a lováról, mire Elodie a kikötőbe ért.

A lány nagyot sóhajtott.

– Rendben, győztél. Még jó, hogy egyébként is én akartam kiásni Sergio latrináját.

Apja legyintett.

– Most ennél fontosabb dolgunk van, Elodie. Szeretném, ha megismerkednél Alexandra Ravellával, Aurea királyságának királyi követével. – Bayford nagyúr egy ötvenes éveiben járó, karcsú nő felé intett, aki karmazsinvörös egyenruhát és egy háromszögletű, aranyszínű kalapot viselt. – Ravella hadnagy, íme az idősebb lányom, Elodie Bayford, Inophe fejedelemségének úrnője.

– Enyém a megtiszteltetés – szólalt meg Ravella hadnagy kifogástalan ingleterséggel, ami egyike volt a nemzetközi kereskedés közös nyelveinek, egyben pedig Inophe hivatalos nyelve. Levette a kalapját hátrakötött, ezüstszínű hajáról, és mélyen meghajolt Elodie előtt.

A lány válaszképpen elfintorodott.

– Attól tartok, hogy nem értem. Apám, mi folyik itt?

– A lehető legjobb dolog, galambom. – Bayford nagyúr átkarolta Elodie vállát. – Bocsáss meg, amiért titokban tartottam előtted, hogy néhány hónappal ezelőtt találkoztam Ravella hadnaggyal. A házasságodról beszélgettünk.

– Hogy miről? – Elodie megmerevedett apja karjának súlya alatt. Minden bizonnyal rosszul hallotta. Az apja nem művelne ilyet azelőtt, hogy kikérné az ő véleményét…

– A házasságáról, úrnőm – szólalt meg Ravella hadnagy, miközben újra meghajolt. – Amennyiben úgy látja jónak, hozzámegy Henry királyfihoz, és Aurea aranykirályságának hercegnője lesz.

Elodie

Nyolc hónappal később

SENKI SEM MONDHATJA, hogy a női divat pusztán cicoma lenne. Bár a hajót az öreg Croat kapitány kormányozta, Elodie épp a sűrű éjszakai ködben ellenőrizte a megfelelő irányt egy gyöngyház hajtűt és nádtollat használva rögtönzött szextánsként. Az inophei kikötő forgalmának ellenőrzésével töltött évek során Elodie mohón vetette magát bármilyen, a tengerészektől származó információmorzsára, és éjjelente álmában a tengereket járta. Most pedig egy mesébe illő fordulatnak köszönhetően az álomból valóság lett.

– Cóm visteù, Elodie úrnő? – hallotta a háta mögül, majd Gaumiot, a legénység egyik tagja tűnt fel mellette. A férfi többi társához hasonlóan a több nyelvből összegyúrt tengerészszlenget beszélte, amely az innen-onnan átvett szavakból rögtönzött nyelvvé vált. Elodie elégszer hallotta már a kikötőben, hogy megértse, és a tengeren töltött két hónap után már ő is beszélte valamelyest.

– Hogy fest a dolog? – kérdezte tőle Gaumiot.

– Ehh, emâsia nebline gruëo – felelte. A köd túl sűrű volt ahhoz, hogy bármit is kivegyen. Felsóhajtott, majd visszatűzte a hajtűt gesztenyebarna fürtjei közé.

– Egy általunk nem látható úti cél – mordult fel Gaumiot, majd dolgozni kezdett a fedélzeten. – Igazi malseùr.

Balszerencse. Elodie elmosolyodott. A matrózok igencsak babonás népség voltak, ám a babonás népek szolgáltak a legjobb történetekkel és mesékkel. Elodie hihetetlenül élvezte a legénység társaságát. Őket nem zavarta társaságbeli esetlensége: azoknak, akik a tenger kegyelméből éltek és haltak, nagyobb gondjaik is akadtak pár szerencsétlen megjegyzésnél.

Ám Gaumiottal szemben Elodie alig várta, hogy megpillantsa Aureát. A házassági ajánlatot követő nyolc hónap során Elodie és Henry királyfi több levelet is váltottak. Az aureai hajók jóval sebesebbek voltak inophei társaiknál, és hónapok helyett alig néhány hét alatt tették meg a királyság és a fejedelemség közötti utat. Henry elegáns kézírással megírt levelei szülőhazája bőségéről és szépségéről meséltek. Elodie levelei népéről és a fáradhatatlan munkálkodásuk kapcsán érzett büszkeségéről szóltak. Emellett természetesen nem hagyhatta ki leveleiből azt, akit mindenki másnál jobban szeretett a világon: a húgát. Floriát mostanában az Elodie által neki készített bonyolult labirintusok ragadták magukkal, amelyeket mindig érdekes formában készített el: méhkas, prérifarkas, illetve nemrég, Flor tizenharmadik születésnapján egy születésnapi torta.

Ami azt illeti, Elodie húga unszolására készítette el azt a szív formájú labirintust, amelyet Henrynek írt utolsó levele mellé tett. A levélben közölte a királyfival, hogy elfogadja a kezét, és a szeptemberi aratás idejére érkezik meg Aurea szigetére. Természeten, miután Elodie-ról volt szó, nem akármilyen szívet rajzolt, hanem egy anatómiailag helyeset.

Kicsit jobban meggondolva a dolgot, ez talán némileg nyugtalanító lehetett. Elodie csak remélni merte, hogy Henry éppannyira elnéző lesz társasági bakijaival szemben, mint a matrózok.

Még mindig nem volt biztos benne, hogy Aurea milyen hasznot húz a házasságból, de tökéletesen tudta, hogy Inophe mit kap: sokkal többet, mint amit ő valaha is képes lett volna megadni népének, ha nem egyezik bele a házasságba, még akkor is, ha minden egyes csepp verejtékét és lelke egészét a fejedelemségnek áldozta volna. Senki sem képes egy egész országot etetni pusztán az akaratereje révén.

A nedves köd csókot lehelt az arcára, mintha csak meg akarná nyugtatni. Ez volt a helyes döntés: itt állni ezen a hajón. Nemsokára kikötnek Aurea szigetén, és nyélbe ütik az alkut. Ami pedig a házasságot illeti, mindent megtesz majd, hogy működjön. Az ő érzései nem fontosak: Inophe népét szolgálja.

Ravella hadnagy lépett hozzá, és meghajolt előtte. Királyi követként ő kísérte Elodie-t és a családját.

– Akár kérhetnék is Croat kapitánytól egy rendes szextánst, ha úgy kívánja, úrnőm – intett Elodie hajtűje felé. A hadnagy minden bizonnyal a közelben állt, amikor Elodie próbát tett rögtönzött navigációs eszközével.

– Nem kell, az enyém jobb – vágta rá Elodie, aki egy pillanattal a szavak kimondása után jött rá, hogy mennyire udvariatlannak tűnhet. – Bocsánat, csak azt akarom mondani, hogy a rögtönzött szextánsom épp megfelel a célnak, szóval nem érdemes fáradoznia. Egyébként sem lehet látni a csillagokat. De köszönöm!

– Igencsak figyelemreméltó, hogy úrnőm képes a csillagok alapján tájékozódni, elvégre még sosem járt a tengeren.

– Sosem hittem volna, hogy bármikor elhagyom Inophet.

– Igen? – Ravella hadnagy oldalra biccentette a fejét. – Miért tanult meg tájékozódni a csillagok segítségével, és miért sajátította el a kikötőbe érkezők nyelvét, ha sosem gondolt a világ bejárására? A legtöbben nem fáradoznak a nyelvtannal és a navigáció titkaival, ha nincs vele valami nagyobb céljuk.

Elodie feszengve toporgott a fedélzeten. Inophe elárulásának tűnt számára, hogy bármikor is többre vágyott ottani életénél. De Ravella hadnagynak igaza volt. Talán annak idején azért vágott bele a nyelvek tanulásába, hogy jobban boldoguljon a kikötőben, de egy idő után már saját magáért tanult.

– Szeretem az otthonomat, és bármit megtennék a népemért, még akkor is, ha emiatt sosem hagyhatnám el Inophet – felelte. – De el kell ismernem, hogy sokszor álmodtam már arról, hogy egy nap én is megtapasztalhatom a matrózok kalandjait. És most, önnek köszönhetően képes vagyok teljesíteni a hazámmal szembeni kötelességemet, és kitágítani életem határait.

A hadnagy elfintorodott, vagyis mintha elfintorodott volna, mert az arckifejezést egy szempillantás alatt az a távoli, szórakozott mosoly váltotta fel, amelyet Elodie már jól ismert azon kereskedőhajó-kapitányoktól, akiknek nem akaródzott beleegyezni az általa kínált feltételekbe, de nem tudták, hogyan bújjanak ki alóluk.

Vagy talán Elodie követett el egy újabb társasági bakit… ez tűnt a legvalószínűbbnek.

– Bocsásson meg, ha valami sértő dolgot mondtam volna. Nem állt szándékomban, de néha, nos…

Ravella hadnagy megrázta a fejét.

– Erről szó sincs, úrnőm. Csak azokra a kötelességekre gondoltam, melyek királyi hitvesként várnak majd önre. – A követ hivatalos arckifejezést öltött magára, ami igen távol állt az egész eddigi út során folytatott könnyed társalgásaiknál tanúsított magatartásától.

– Jól értem, mit jelent a kötelesség – mosolygott rá Elodie. – Kérem, ne aggódjon miattam. Biztosíthatom róla, hogy bármit is kíván tőlem Aurea királyi hitvesként, azt teljesítem. Leszámítva persze, ha bájcsevejre lenne szükség.

Ám a tréfálkozási kísérlet süket fülekre talált.

– Minden bizonnyal, úrnőm – felelte Ravella hadnagy feszült mosollyal. – Most viszont, ha megbocsát, el kell még intéznem néhány dolgot a partra szállás előtt. – Gyorsan meghajolt Elodie előtt, majd a fedélzet alatti kabinok felé vette az irányt.

Elodie felsóhajtott. Legjobb lesz, ha megérkezésük után a lehető legkevesebb alkalommal nyitja ki a száját. Legalábbis addig, amíg a házasság nem válik hivatalossá. Henry herceg így nem fogja meggondolni magát, és nem lát neki olyan feleséget keresni, aki nem botlik el folyton a saját nyelvében.

Pár perccel később Floria tűnt fel a fedélzeten. Húga ébenfekete haját copfba kötötte, és a tizenhárom évesekre jellemző végtelen energiával ugrált felé.

– Megoldottam az útvesztődet! – kiabálta diadalmasan az Elodie által aznap reggel adott papírlapot lengetve. – Nem tévesztettek meg azok az álkijáratok!

Elodie kikapta húga kezéből a papírlapot, hogy ellenőrizze. Floria kétségkívül a helyes kiutat találta meg a hajó alakú labirintusból.

Húga nyomában mostohaanyjuk, Lucinda Bayford érkezett szürke gyapjúszoknyájában és állig begombolt felsőjében. Lucinda úrnő szépsége a bronzszobrokét idézte, ahogy személyisége is: méltóságteljes, cizellált, ám tökéletesen merev.

– Mikor ér már véget ez a borzalmas utazás? – nyögte. – Hatvanhárom napja vagyunk ezen a hajón, még a csontjaim is nyirkosak.

– Drágám – kiáltotta utána a fedélzetközből kilépő Bayford nagyúr. – Hoztam neked még egy kabátot! – Felesége mellé lépett, és vastag, ezüstszínű köpenyt terített rá; a ruha szőrmegallérja sivatagi rókák prémjéből készült.

– Mindannyiunkat itt ér a halál, még mielőtt elérnénk Aureát – morogta Bayford úrnő.

Hirtelen egy holdsugár vágta át a ködöt. Elodie felnyögött, ahogy meglátta a feje felett a csillagokat.

– Merdú!

Bayford úrnő összeszorította ajkát a matrózoktól felszedett újabb „közönséges” kifejezés hallatán, de Elodie-nak nem volt ideje mostohaanyja érzékeny lelkének rezdüléseit figyelni. Mert ha jól számolta, akkor…

– Mi az? – kérdezte Floria.

Elodie nem felelt, csak a kötelekhez futott, és elkezdett felfelé mászni.

– Azonnal gyere le! – kiabálta utána nevelőanyja. – Nem tudsz úszni! Leesel, és vízbe fulladsz!

Elodie-nak esze ágában sem volt leesni. Egész életében eukaliptuszfákra mászott.

– A matrózok pedig belátnak a szoknyád alá! – tette hozzá Bayford úrnő, mintha az illem legalább annyira fontos lenne, mint Elodie élete.

– Bugyogó van rajta alatta – szólalt meg Floria.

Elodie felnevetett. Mintha ez segítene azon a skandalumon, hogy bárki beláthat a szoknyája alá. De ez most a legkevésbé sem volt fontos. Ami valóban fontos volt, az…

– Pari u navio! – kiáltotta a legénység tagjainak, miután körbenézett. – Állítsátok meg a hajót azonnal!

A kormány mögött szunyókáló öreg Croat kapitány kihúzta magát.

– Hallottátok az úrnőt – csattant fel. – Lassíts!

A hajó recsegett, miközben meglazították a vitorlákat. A holdsugár elveszett az újra bezáruló ködpárnában, a hajó vakon sodródott tovább. A fedélzetet betöltő csend éppannyira sűrű volt, mint a tengert borító köd, mindenki lélegzet-visszafojtva várta, hogy Elodie mit pillantott meg.

Majd két sziluett emelkedett a hajó fölé. A tengerészek a ködből kibomló formákat fürkészték.

Éhes, borotvaéles fogakkal teli állkapcsok tornyosultak felettük.

– Kősárkányok – mormolta maga elé Elodie. Ravella hadnagy mesélt már az Aurea határát őrző szobrokról. A faragott pikkelyeken harmat csillogott, topázszemek ragyogtak a ködöt elűző hold fényében, a nyitott szájakból pedig víz folyt alá, permettel borítva el a hajót.

– Malseùr – mormolta Gaumiot több társával együtt, és szívük elé tették a kezüket, hogy elűzzék a balszerencsét.

Ám Elodie mosolygott. A sárkányok nem voltak valódiak, csak a képzeletben éltek. Jelenlétük nem rossz ómen volt, hanem a rá váró rendkívüli dolgok hírnöke.

Magasan a kötélzeten állva kinyújtotta a kezét, és a szél megragadta ruhája ujját. Egy pillanatig úgy érezte, mintha repülne. Két évtized Inophe apró fejedelemségében. Két évtized azon töprengve, mi más várhat rá a világban. Egy egész élet annak elfogadásával, hogy csak a történetekben lesz része, és sosem élheti át őket.

De most ez… Elodie teleszívta a tüdejét a sós levegővel. Most átéli. Megmenti a népét, miközben a magasba szárnyal.

Még a legkiszámíthatóbb élet is a legváratlanabb dolgokkal jutalmazhat.

Croat kapitány átkormányozta a hajót a két kőőrszem között.

– Nem szeretem őket – borzongott Bayford úrnő.

– Szerintem gyönyörűek – felelte Elodie, miközben a köteleken lemászva visszaért a fedélzetre.

A köd teljesen feloszlott, amint maguk mögött tudták a kősárkányokat, és az előttük elterülő táj a hajnal lágy fényébe öltözött, mintha annyira különbözne a világ többi részétől, hogy még az éjszakával is dacolni képes.

Egy zafírszínű lagúna tűnt fel, a láthatár közepén pedig egy zölden tündöklő sziget. Az Elodie mellett álló Floria leesett állal bámulta a látványt.

– Ez… ez lenne az? Ide jöttünk?

A sziget keleti oldalán mélyzöld színekben pompázó gyümölcsösök és mezők nyújtózkodtak, ameddig csak a szem ellátott. A nyugati oldalt egy fenséges, lilásszürke árnyalatokban játszó hegy uralta, csúcsát felhők és csillagok koronája övezte. Aranyló palota csillogott a hold hódolattal teli fényében.

Bayford nagyúr átölelte lányai vállát.

– Üdvözöllek benneteket Aurea szigetén, galambocskáim.

RAVELLA HADNAGY SZÁLLT KI először a hajóból, és előrelovagolt, hogy értesítse a palotát érkezésükről. Elodie még mindig azon gondolkodott, hogy miért változott meg a királyi követ viselkedése, amikor Aurea közelébe értek, de a figyelmét gyorsan elterelte az az aranyozott hintó, amely családjával együtt a palotába repítette.

Floria az egész út alatt a kezét fogta, és megszorította, amikor valami újabb csodálatos látvány tárult eléjük.

– Nézd csak azokat a gyümölcsfákat – áradozott a húga az egymás után sorakozó fákra mutatva, amelyek ágai tele voltak a híres aureai ezüstkörtékkel, amelyekről Henry is írt a leveleiben, majd a nedvekkel teli édessége és gyógyító ereje miatt az egész világon áhított vörös véreper bokrai ragadták magával a figyelmét. A gyümölcsök ékkövekként ragyogtak az aureai hold természetfelettien világos fényében.

– Annyi… zöld van itt – nyögte Bayford úrnő. – Honnan van elég vizük ehhez?

– Aurea szigete nem olyan szikkadt, mint a mi szegény fejedelemségünk – mosolygott rá Bayford nagyúr. – Elodie és Henry herceg házasságának köszönhetően nekünk sem kell majd aggódni a szárazság miatt. A szövetség jóvoltából Inophe népének sosem kell majd éheznie. Kamráink tele lesznek ezen a télen, és az összes ezt követő télen. – Átnyúlt a hintóban, és megszorította Elodie térdét. – Köszönöm!

Elodie az ajkába harapott, és bólintott. Nem mintha nem akaródzott volna hozzámennie Henryhez; levelezésük alapján a királyfi megfontolt embernek tűnt, aki értékelte Elodie intelligenciáját, és egy nap méltó uralkodó válhat belőle. Épp az nyugtalanította, hogy mennyire hozzá akart menni. Jó ideje belenyugodott már az Inopheban eltöltött nehéz életbe. Aurea egésze álomnak tűnt – a gyönyörű sziget bősége, Henry lelkesedése –, és attól tartott, hogy a semmibe vész, ha túlságosan sokat gondol rá. Talán egyszerűen felébred, és rádöbben, hogy a képzelete tréfálta meg.

Emellett miért akarná Aurea, a világ egyik leggazdagabb országának jövőbeli királya feleségül venni egy jelentéktelen fejedelemség urának lányát, főleg úgy, hogy a szárazsággal sújtott fejedelemség semmiféle természeti kinccsel sem rendelkezik (leszámítva a madárürüléket), ráadásul katonai hatalmat és politikai segítséget sem lehet tőle remélni? A házasság révén Inophe élelmet és pénzügyi támogatást szerez. De mit nyer Aurea az alkuból?

Apja és Ravella hadnagy biztosította róla, Aurea királysága izgatottan várta, hogy egy olyan jó oktatásban részesült úri hölgy legyen a királynéja, mint Elodie – nem beszélve arról, hogy rengeteg gyakorlati tapasztalatot szerzett népe segítésében.

Mindez kétségkívül hízelgő volt, de… de valami mégsem stimmelt. Egy meglazult szálat kezdett el piszkálni ruhája ujján. A sárga selyem volt a legfinomabb szövet, ami valaha a bőréhez ért, de Aurea ragyogása mellett durvának és tompának tűnt.

– Ó, nézd csak a kisbárányokat! – nyögte Floria, miközben a hintó selymes bundájú birkákkal teli legelők mellett gördült el. A gyapjújuk állítólag minden más gyapjúnál puhább volt, és csak Aureán éltek meg. Újabb indoka a sziget gazdagságának.

Elodie a hintóból kihajolva nézte a bárányokat. Az apró állatoknak nagy, fekete szemük volt, és helyes kis gomborruk, mintha csak egy gyerekkönyv rajzai keltek volna életre.

– El tudod képzelni, hogy itt fogsz élni? – kérdezte tőle Floria. – Elképesztő, és ha bárki megérdemli, hogy ebben a paradicsomban éljen, akkor az te vagy!

Bayford úrnő felhorkant.

– Senki sem ér többet a másiknál – morogta az orra alatt.

Elodie nagy nehezen megállta, hogy a szemét forgassa. Amióta csak az életük része lett, mostohaanyjuk nem tudott mit kezdeni Bayford nagyúr lányai iránt érzett szeretetével. Az egész nevetséges volt – egy felnőtt nő, aki azért aggódik, mert osztoznia kell férje szeretetén annak lányaival.

Vagy talán arról volt szó, hogy Elodie annyira hasonlított az édesanyjára, és bármikor, amikor Bayford úrnő ránézett, eszébe jutott, hogy őelőtte a férje valaki mást szeretett – és talán még mindig szeret.

A hintó szélmalmokkal és takaros, zsúptetős házakkal szegélyezett úton kanyargott felfelé a palota irányába. Az emberek kiálltak a házak elé, és meghajtották fejüket a továbbhajtó hintó előtt. Annyira máshogy festettek, mint Inophe népe. Mind Inophe, mind Aurea lakói napbarnítottak és erősek voltak, ám a szigetlakók arca jóltápláltságról árulkodott, könnyed mosolyuk pedig a túlélésért való küzdelem helyett bőségben töltött kényelmes életről. Elodie integetett nekik, de képtelen volt rávenni magát a mosolygásra, mivel gondolataiban Inophe népe járt, akiknek sohasem adatott meg, hogy ennyire gondtalanok legyenek.

De talán mostantól megadatik nekik, gondolta, elvégre ezért fogadta el Henry királyfi házassági ajánlatát. A házassága biztosítja majd népe jólétét.

Ezért el tudott mosolyodni.

Ahogy az út egyre feljebb kanyargott, és a termékeny völgyet elhagyva elérték a hegy lábát, megpillantották a királyi palotát. Bár Elodie távolról, a hajó fedélzetéről látta már a csillogó falakat, a látvány ilyen közelről lehengerlő volt.

A látszólag teljes egészében színaranyból épített palota úgy emelkedett a hegység lilás-szürke gránitja fölé, mintha egyenesen egy tündérmeséből került volna elő. A három szint magas építmény tetejét pajzs alakú mellvédek borították, és ezek felett hét, tökéletesen henger alakú torony magasodott. A magasba törő tornyokon aranyló rózsák futottak végig, a virágok mézédes illatát még ilyen távolságból is érezni lehetett. Az Aurea címerét – egy sárkány, aki, mint azt Elodie immár tudta, egy kéve aurumbúzát szorongat az egyik karmában, a másikban pedig vérepret – viselő aranyszegélyes, karmazsinvörös zászlók méltóságteljesen lobogtak a szélben a felvonóhíd felett, és ugyanezt a címert ábrázoló lobogók lengedeztek mindenfelé a kastély felett.

Ez a hely lesz az otthonom? – kérdezte magától Elodie hitetlenkedve.

Ám a száját valami egészen más hagyta el:

– Ezt a helyet… meglehetősen nehéz lehet tisztán tartani.

Bayford úrnő aggodalmaskodva felnyögött.

– Kérlek, ne mondj ilyenféle dolgokat a királyi családdal való audiencián!

Ahogy a hintó áthajtott a felvonóhídon, és a kastély udvarába ért, Elodie-n volt az aggodalmaskodás sora.

Senki sem várt rájuk.

Zavartan nézett körbe. Ravella hadnagynak jóval előttük ide kellett érnie, ám egyedüli társaságuk az udvar közepén vidáman bugyborékoló, ezüstkörtefát formázó szökőkút volt. Hogyan lehet ennyire néma a palota? És hová tűnt Ravella hadnagy?

– Ööö, csak nekem fura ez egy kicsit? – érdeklődött Floria.

Apjuk kényszeredetten elmosolyodott, és megpróbált úgy tenni, mintha minden a legnagyobb rendben zajlana.

– Biztos vagyok benne, hogy egyszerűen váratlanul érte őket az érkezésünk. Croat kapitány számításai szerint egy nappal korábban futottunk be…

Mintha csak erre vártak volna, egy maroknyi libériás szolgáló szaladt ki a palotából az udvarra. Eléjük lépett a kamarás, és mélyen meghajolt, miközben a szél egy dallam foszlányait sodorta feléjük a távolból.

– Nagyságos uram, hölgyeim, igazi megtiszteltetés számunkra az önök jelenléte Aurea szigetén.

– Meglehetősen furcsán mutatják ki – közölte vele mogorván Bayford úrnő, miközben egy lakáj kisegítette a hintóból.

A kamarás tétovázott, mintha gondosan mérlegelné válaszát.

– Elnézését kérem, úrnőm. Egyszerűen arról van szó, hogy… nos… nem mára vártuk önöket.

Bayford nagyúr gyengéd kuncogást hallatott, amelytől mindig elcsitultak az indulatok. Ezzel a nevetéssel segítette át Elodie-t az anyja halálakor érzett elképesztő fájdalmon, bár apját éppannyira lesújtotta szeretett felesége elvesztése.

– Remek szél repített minket – mosolygott rá apja a kamarásra. – Remélem, korai érkezésünk nem okoz kényelmetlenséget.

– Egyáltalán nem – biztosította a kamarás, de Elodie-t valamiért nyugtalansággal töltötték el a megnyugtatónak szánt szavak. Talán a túlzottan alázatos hajlongása miatt. Vagy mert az arcára kövült mosoly nem ért el a szeméig. – Érkezésük semmilyen kényelmetlenséget sem jelent számunkra – folytatta a kamarás. – Nagyságotok szobái készen állnak, ha követnének…

Elodie összeráncolta a homlokát.

– Nem a király és a királyné fogad minket Henry királyfival? – Talán nem volt több egy elmaradott fejedelemség jelentéktelen nemesénél, de mégiscsak Aurea trónörököséhez készült hozzámenni.

A kamarás majdnem a földig hajolt.

– A kegyelméért esedezem, úrnőm, de a királyi család épp imádkozik. Értesítettük őket nagyságodék érkezéséről.

Ezzel megfordult, és a palota felé terelte őket. Ám a főbejárat helyett kanyargó, szűk folyosók során át vezette őket.

– Mik ezek, a szolgálók folyosói? – csattant fel Bayford úrnő.

Floria felhúzta az orrát.

– Akármik is, nem épp a megfelelő fogadtatás a leendő királyné számára.

Valóban nem, gondolta Elodie. Ráadásul az egésznek semmi értelme sem volt. Ám apja fejedelemségének igazgatásával szerzett tapasztalatainak köszönhetően jól tudta, hogy a külső sokszor teljesen másfajta belsőt takar.

Mégis…

Nem akarta elrontani Floria örömét, hogy Aureában lehetnek, így húgába karolt, és közel hajolt hozzá.

– Valójában megtiszteltetésről van szó, Flor. A kívülállóknak csak a palota nyilvános részeit mutatják meg, csak azok láthatják egy királyi otthon belsejét, akikben tényleg megbíznak.

Floria megnyugodott a szavai hallatán.

– Minden bizonnyal igazad van. És az ország jövendő királynéjaként nemsokára Aurea összes titkát ismered majd.

Elodie

AKAMARÁS EGYRE MAGASABBRA vezette őket egy homályos csigalépcsőn, és Elodie egy idő után rájött, hogy az egyik aranytoronyban lehetnek.

Mire tíz fordulóval később elérték a lépcső tetejét, mindenki lihegett és verejtékezett – leszámítva Elodie-t, aki napjait Inophe makacs homokdűnéinek megmászásával töltötte. Egyáltalán nem zavarta a csigalépcső meredeksége, csak a falak közelsége. Gyermekkorában megcsúszott, és csapdába esett a fennsík egy hasadékában, ahol hosszú órákon át senki sem kereste, mert mindenki azt hitte, hogy szokásához híven játszik valahol. Szülei csak akkor döbbentek rá, hogy valami nincs rendjén, amikor vacsorára sem ért haza.

Elodie a mai napig képtelen volt megszabadulni a szűk helyeken érzett rettegésétől, attól a fuldokló érzéstől, hogy csapdába esett, és sorsára hagyták a szikla fogai között. Így aztán, amikor a kamarás kinyitotta a lépcső tetején álló ajtót, Elodie szinte berobbant rajta, hogy maga mögött hagyhassa a fullasztóan szűk folyosót.

Egy pillanatra le kellett hunynia a szemét a csigalépcső homályossága után vakító holdfény miatt. Majd pár pillanattal később rádöbbent, hogy nemcsak a holdfény vakította el, hanem az egész szoba. A falak kifényesített aranyként ragyogtak. A bútorok is. A tükröket és az ablakpárkányokat gazdag aranydíszítés borította, és még az asztalon lévő tollak hegye is aranyból volt.

– Bízom benne, hogy a szállás megfelel az igényeiknek – hajolt meg újra mélyen a kamarás.

– Ááá… igen, megfelel – nyögte ki nagy nehezen a látványtól még mindig kába Elodie. Sohasem látott még életében ennyi aranyat. És bár igencsak hízelgő volt, hogy mindez csak rá várt, a gyomra felfordult a gondolattól, hogy népe annyira hosszú ideje szenved, míg mások így élnek.

Ám Floria örömteli sikolyt hallatott, és Elodie mellett elszaladva az ágyra vetette magát. Csillogó aranypor szállt fel becsapódása nyomán, és lassan visszahullt rá.

Még Bayford úrnő is megenyhült a fenséges látványtól, és végigfuttatta kezét az ajtókeret cirádás aranydíszítésén.

– A szolgák a rendelkezésükre állnak, úrnőm – fordult a kamarás Elodie felé. – A fürdő készen áll, és utána érkezik a vacsora. – A férfi felkapott egy aranycsengőt az ágy melletti asztalkáról. – Kérem, rázza meg ezt, ha bármire szükségük lenne. Ha nem, akkor a reggel első fényénél itt leszek, hogy magammal vigyem úrnőmet.

Elodie értetetlenül elfintorodott.

– Hova akar elvinni?

– Természetesen a királyfival való találkozásra. – A kamarás megrázta a csengőt, és a gyengéd csilingelés nyomán szolgák özönlöttek a szobába, a kezükben Elodie által sohasem látott virágok csokraival. Mintha összenyalábolt kristályok lettek volna, amelyeket különféle ékkövek koronáztak – rubinvörös, smaragdzöld, ametisztibolya. Az egyik felé nyújtotta a kezét.

– Ó, óvatosan, úrnőm! – kiáltott fel az egyik szolgálólány, és sebesen hátralépett, hogy Elodie ne érhesse el a kezében tartott csokrot. – A barlangi kristályvirág szép, de nagyon éles. Óvatosan kell vele bánni.

Mint bizonyos emberekkel, gondolta Elodie szárazon, és gyönyörű, ám szúrós mostohaanyjára pillantott.

Bayford nagyúr végre kifújta magát a hosszú mászás után, és gyengéden megszorította Elodie vállát.

– Nos, hogy tetszik?

– Remélem, hogy az itteni életem többől fog állni gyönyörű szobáknál és virágoknál.

Apja felvonta a szemöldökét.

– Ez rosszul hangzott! – kiáltott fel Elodie, miután rádöbbent, hogy mi csúszott ki a száján. – Nem akarok hálátlan lenni, sőt. De remélem, hogy Henry…

– Jóképű! – vágta rá Floria, kihúzva Elodie-t a saját maga által ásott veremből. A húga lemászott az ágyról, és elragadtatva forgott körbe az aranyozott toronyszobában.

Elodie megkönnyebbülten felnevetett.

– Igen, az nem lenne rossz.

Apjuk kuncogott.

– Rendben, hagyjunk kis időt Elodie-nak, hogy berendezkedjen, mit szóltok? Nekünk se ártana egy jó fürdő vacsora előtt. Alig várom, hogy végre szilárd földön költhessek el egy étkezést, no nem mintha lenne okom panaszkodni hajónk kitűnő szakácsára. Kamarás, tudná mutatni az utat?

Bayford úrnő búcsúzóul még egy megrovó pillantást vetett Elodie szobájára.

– Remélhetőleg a mi lakosztályunk is hasonlóan arannyal teli.

Floria kiöltötte a nyelvét mostohaanyja háta mögött, hogy csak Elodie láthassa. Elodie húgára kacsintott, majd megpuszilta a feje búbját.

– Reggel találkozzunk?

– Alig várom! – kiáltotta Floria, miközben kiszökdelt a szobából apja és mostohaanyja után.

Elodie nagy levegőt vett, miután a szoba teljesen kiürült, és kiélvezte, hogy a két hónapnyi hajóút után végre egy csendes pillanatban lehet része. Körbesétálta a tágas szobát, magába szívta az új világot. A barlangi kristályvirágok mennyei illattal töltötték be a teret, és a hold fényében csillogó kristályszirmok a szivárvány színeivel borították be a falakat. Az ágy melletti asztalkán inophei teasütemény volt egy tálkában, mintha a királyi konyha egy otthoni finomsággal kívánta volna üdvözölni. Talán ez a házasság nem csak rendben lesz, hanem egyenesen jónak bizonyul majd.

Egy nagy, papírba csomagolt doboz várt rá az ablak alatti asztalon. Aranyszínű masni kötötte össze, mellette pedig egy aranyszínű papírlap hevert:

Jövendőbeli feleségemnek.

Remélem, ez az ajándék örömtelivé teszi első éjszakádat
Aurea királyságában.

– Ez igazán kedves – mosolyodott el Elodie, és a kezébe vette a dobozt. Kibontotta a szalagot, és az asztal sarkára tette, majd óvatosan nekilátott a doboz kinyitásának, végig figyelve arra, hogy ne szakadjon el az arany papír. Vastag és drága volt; kétségkívül hasznát veszi még, ha vigyáz rá.

– Ó, Henry – nyögött fel, amikor meglátta a dobozban rejtőző ajándékot.

Egy aranyszegélyű csillagtérkép volt, úgy ábrázolva az eget, ahogy azt három estével később láthatják majd Aurea szigetéről – a menyegzőjük éjszakáján.

Elodie arcán mosoly terült szét. Végighúzta ujját a csillagokat jelölő arany pöttyökön, és a csillagképeket összekötő ezüst vonalakon. – Ha ilyen ajándékokat remélhetek tőled, akkor nem is indulhatna jobban a közös életünk.

Folytatta a szoba felfedezését, és egy kisebb dobozt talált a pipereasztal tetején. Ám ahogy kinyitotta, izgatottságába bűntudat vegyült; micsoda pompa és pazarlás, miközben Inophe népe még mindig éhezik!

A dobozt karmazsinvörös selyemmel szegélyezett aranyszín bársony borította, benne pedig egy pár arany hajfésű várt rá, amelyeket apró pajzsokból álló minta díszített. A mintázat a Croat kapitány hajójának orrára faragott sellő farkára emlékeztette Elodie-t.

A hajfésűk mellett egy újabb papírlap volt Henry szögletes kézírásával:

Remélem, megtisztelsz azzal, hogy ezeket viseled
a hajadban menyegzőnk napján.

Elodie remegő kézzel fogta meg az egyik hajdíszt, és a súlyát latolgatta. Egyetlen ilyen csecsebecse árából kijött volna Inophe összes családjának étkezése egy egész télen át, és talán még tovább is. Henry és Aurea királysága számára pedig pusztán apró figyelmesség volt.

Ám így is alig várta, hogy a hajába tehesse. Sosem voltak még ilyen gyönyörű tárgyai, sosem kényeztették még életében.

A valahol a távolban rejtező királyi kertek felől zene foszlányai ütötték meg a fülét, és egy pillanatra elcsitították a lelkében dúló harcot. Majd a szemben lévő torony ablakában egy nő tűnt fel a holdfényben.

Elodie-hoz hasonlóan ő is húszas évei elején járhatott, ám kék pántlikákkal összefogott platinaszőke haja egészen a derekáig ért, bőre pedig fehér volt, és szeplős. Elegáns köntösének színe egy sekély lagúna kékségét idézte, drágakövekkel borított fülbevalója megcsillant a hold fényében.

Ki lehetett? Egy udvarhölgy? Jövendő sógornője?

A lány a királyi kertekben zajló összejövetel irányába pillantott, de… szomorúnak tűnt. Lesütötte a szemét, válla görnyedt volt.

Miért fogadta ilyen furcsa módon a kertben zajló eseményt, bármi is legyen az?

– Hahó! – kiáltotta felé Elodie.

Semmi válasz. Talán nem ismerte az ingletert.

– Scuzimme? Hayo? – próbálkozott tovább Elodie a kereskedőktől hallott nyelveken.

A lány felnézett, Elodie pedig mosolyogva intett neki.

Ám amint megpillantotta, a lány szeme elkerekedett. Hevesen megrázta a fejét, majd hátralépett, és behúzta a függönyt.

Mi a fene?

– Meglehetősen faragatlan – mormolta Elodie.

Egy fecske szállt le az ablakpárkányra, és úgy csivitelt, mintha az egyetértéséről biztosítaná.

Elodie képtelen volt megállni nevetés nélkül.

– Így van. Én sem szívesen barátkoznék vele.

A fecske félrehajtott fejjel pillantott rá, majd a párkányon álló arany homokóra felé ugrált.

Elodie már korábban észrevette az órát, de nem szentelt neki különösebb figyelmet. Most, ahogy alaposabban szemügyre vette, látta, hogy a benne lévő homok karmazsinvörös színű, a fakeret pedig két díszes V betűt formáz, amelyek csúcsai középen találkoznak. Felemelte a homokórát, megfordította, a sötétvörös homok pedig lassan megindult lefelé az aranyszínű V-n keresztül.

Elodie és a fecske együtt figyelték a kérlelhetetlenül lefelé araszoló homokot. Egyetlen madárral sem találkozott még, amely ennyire türelmes lett volna, és képes lett volna ennyi időn át mozdulatlanul figyelni.

Ám abban a pillanatban, ahogy az utolsó homokszem is aláhullott, a fecske élesen felrikoltott, majd elröppent.

– Á, rendben. Akkor viszlát! – Elodie csak remélni tudta, hogy nem mindenki annyira hirtelen Aureában, mint a fecske és a nő a másik toronyban.

Felemelte a homokórát, hogy megfordítsa, ám egy sötét, vörösesbarna foltot vett észre az egyik arany V csúcsán. A folt színe a rég megalvadt vérét idézte. Kinyújtotta a kezét, és megérintette a foltot.

Hirtelen…

Élénkzöld szempár pillantása.

Vörös haj.

Koronán megcsillanó tűz fénye.

Hátraugrott a homokórától, és a szék hátának csapódott, miközben a szíve ki akart ugrani a mellkasából. Hirtelen mozdulata kilökte a homokórát az ablakpárkányról, és az csörömpölve tört össze tíz szinttel lejjebb.

Mi a pokol történt?

Felnyögött, levegő után kapkodott, mintha csak most sikerült volna a felszínre küzdenie magát a víz mélyéről.

Ám amint összeszedte magát, nevetésben tört ki.

Ó, istenem, annyira fáradt vagyok, hogy már ébren is álmodom, és egy egész sziget népét próbálom megítélni egy idetévedt madár személyisége alapján.

Tényleg teljesen kimerítette a hónapokon át tartó tengeri út és az Aurea szigetére érkezés izgalma. Kora reggel ráadásul jövendőbelijével találkozik. Nem csoda, hogy az érzékei megtévesztették.

Kihajolt az ablakpárkányon, és lenézett. A homokórából nem maradt több, mint szilánkokra tört fa és üveg apró kupaca.

Elodie nagyot sóhajtva rótta meg túlságosan élénk képzelőerejét, majd magán nevetve visszalépett a szoba belsejébe.

MÉG EGY FORRÓ FÜRDŐ és a marhafarokpörköltből és vajas galuskából álló kiadós vacsora után is képtelen volt elaludni, jól tudván, hogy alig pár óra múlva találkozik Henryvel. Sóhajtozva forgolódott az ágyban. Levette a huzatot a takarójáról, majd visszarakta. Megpróbált sivatagi kecskéket számolni, azt a szürke, pamacsos szakállú fajtát, ami szülőföldjén járta a fennsíkot. Amikor semmi sem használt, izmai ellazításával próbálkozott, lábujjaival kezdve, vádlijaival folytatva, míg végül a sétával és hegymászással töltött évektől erős combjához ért. Hasizom, mellkas, majd szálkás karjának izmai. A nyaka. A feje. Végül a füle.

Még mindig éberen feküdt.

Nagyot sóhajtva adta fel. Hogy ne csak álmatlansága járjon a fejében, elkezdte begyakorolni, hogy mit mond majd első találkozásuk alkalmával Rodrick királynak és Isabelle királynénak, és főleg, mit mond Henrynek. Nem engedhetett meg magának esetlen és tapintatlan elszólásokat másnap, előre meg kellett terveznie, hogy minden rendben menjen.

– Felséges uram, felséges asszonyom, igazi megtiszteltetés találkoznom önökkel.

– Felséges uram, felséges asszonyom, igazi megtiszteltetés számomra, hogy önökkel lehetek.

– Felséges uram, felséges asszonyom, igazi megtiszteltetés számukra, hogy velem… Ááá! Úgy értem, megtisztel, hogy… nem! Felségeskedéseik… Felséges uram, felséges asszonyom, igazi megtiszteltetés számomra, hogy önökkel lehetek.

Az égiek segítsenek rajtam.

Elodie a sötét mennyezetet bámulva próbálta összeszedni gondolatait és szavait.

Egészen addig, amíg a mennyezet mozogni nem kezdett.

– Mi folyik itt? – kiáltott fel, és újra az eszébe villant a homokórás látomás. Talpra ugrott, és ügyetlenül megpróbálta meggyújtani az ágy melletti asztalkán álló lámpást.

A lámpa lágy, bizonytalan fényében a hajfésűkön látható mintázathoz hasonlóan díszített aranymennyezet tárult a szeme elé, ám a fent lévő apró pajzsok spirális mintában futottak a szoba szélei felé. Elodie meredten bámulta a mintázatot, úgy szorongatva a takarót, mintha páncél lenne. Félig-meddig arra várt, hogy a mennyezet újra megmozdul, miközben abban reménykedett, hogy csak az árnyékok tréfálták meg fáradt elméjét.

És most újra! Mintha a mozaik úgy kúszna, mint egy hüllő…

Ám szerencsére a józan ész átvette a hatalmat a pánik kitörése előtt. A mennyezet nem mozoghat, azaz más magyarázatnak kell lennie.

Legalábbis remélte.

Pár másodpercig a mennyezetre meredt.

A mozaik valóban nem mozgott. Csak azért tűnt úgy, mert a lámpás pislákoló fénye megcsillant az egyik pajzsalapú mintán, majd a másikon. Épp úgy, mint a homokóránál, fáradt elméje a bolondját járatta vele.

Ám a fény nem az ágya melletti lámpásból jött, hanem kívülről szivárgott a szobába.

Elodie kipattant az ágyból, és az ablakhoz sietett, hogy egyszer és mindenkorra megszabaduljon a mennyezet miatt érzett vak rémületének maradékától.

A sűrű köd miatt vaksötét honolt kint, leszámítva a hegy oldalában megcsillanó kísérteties ragyogást.

Fáklyák. Mégpedig egy egész menetre való.

– Mi folyik odakint?

Ám a toronyablak elhelyezkedése miatt nehezen tudta kivenni a látványt, miután a másik torony – ahol a szőke lány volt – kitakarta a hegy oldalának jó részét. Felkapott egy köpenyt, majd lerohant a lépcsőn.

A toronylépcső aljára érve kinyitotta az ajtót, és a kastély mellvédére ért. Innen sokkal jobban rálát majd a fáklyák menetére.

Felsikoltott, amikor a sötétben hirtelen a lőréseknél támaszkodó Floriába ütközött.

– Merdú, Flor, a frászt hoztad rám! Mit keresel itt hajnali háromkor?

Húga hamiskásan rávigyorgott.

– Minden bizonnyal ugyanazt, amit te is. Jobban szemügyre veszem, hogy mi folyik a… hogy is nevezte Ravella hadnagy? Khaevis-hegyen?

– Igen, így hívják, és kétségkívül gyorsan ideértél, hogy szemügyre vedd – sóhajtott fel Elodie, aki minden bosszúsága ellenére borzasztóan boldog volt testvére láttán. Átkarolta Floriát, és ekkor vette észre a rajta lévő ezüstszínű köpenyt, amelyet sivatagi róka préme szegélyezett.

– Csak nem mostohaanyánk kedvenc köpenye van rajtad?

Floria felnevetett.

– Rajtam jobban fest.

– Belőled fog köpenyt varrni, ha észreveszi, hogy nincs a ládájában.

Floria gúnyosan felhorkant.

Ám figyelmüket újra a fáklyák fényei vonták magukra, amelyek mozogni kezdtek.

– Mit gondolsz, mit csinálnak ott fent? – kérdezte Elodie a húgától.

– Azt reméltem, hogy te tudsz erre válaszolni.

Volt valami kísérteties abban, ahogy a kicsiny fénypöttyök az éjszaka vaksötétjében pislákoltak. Elodie összevont szemöldökkel figyelte a hegység oldalán felfelé haladó menetet, miközben a fáklyák apró lángjai ingadoztak a szélben. A fények a Khaevis-hegy oldalának felénél gyűltek össze, és tíz, tizenöt percig nem mozdultak.