Benczes István

Gazdasági növekedés és versenyképesség intézményi perspektívában

A magyar eset (2008–2019)

Benczes István

Gazdasági növekedés és versenyképesség intézményi perspektívában

A magyar eset (2008–2019)

Budapest, 2022

Szerző

Benczes István

Szakmai lektorok

Kolozsi Pál

Kutasi Gábor

Várpalotai Viktor

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Pordány Katalin

Olvasószerkesztő: György László

Korrektor: Bíró Csilla

Tördelőszerkesztő: Fehér Angéla

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Orgován Katalin vezérigazgató

ISBN 978-963-531-594-9 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-596-3 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-595-6 (ePub)

© A szerző, 2022

© A kiadó, 2022

Minden jog védve.

Tartalom

Előszó

Bevezetés

A feladvány

Keretek, feltevések, korlátok

Szerkezet

I. rész – A fejlődés intézményi támaszai

Intézmények és (új) intézményi megközelítés

Új intézményi gazdaságtan

Intézmények

Az intézményi elemzés „aranyhármasa”

Gazdasági növekedés, gazdasági fejlődés és intézmények

A neoklasszikus növekedési modell

Endogén növekedési modellek

A gazdasági fejlődés Douglass North történeti institucionalista elméletében

Acemoglu, Johnson és Robinson intézményi elmélete

Hatékony versus redisztributív intézmények

Növekedés és intézmények: empirikus igazolási kísérletek

Humán tőke, politikai stabilitás és piacok

A tulajdonjogok biztonsága

A szélesebb kontextus: a társadalmi infrastruktúra

A jogrendszer szerepe

Újabb hullámok (a 2000-es évek)

A gyarmati múlt magyarázó ereje

„Az intézmények mindent visznek”

Néhány reflexió

Kormányzás és gazdasági fejlődés

A fejlődés gazdaságtanától a (jó) kormányzásig

A kormányzás eltérő értelmezései

A jó kormányzás felé: rossz kormány(zás), rossz állam…

A jó kormányzás és a gazdasági fejlődés kapcsolata (a kauzalitás problémája)

A (jó) kormányzás mérése

A Világbank adatbázisa: Worldwide Governance Indicator

A WGI kritikája

Versenyképesség és kormányzás

Global Competitiveness Index

A Világbank Doing Business indexe

Az Európai Unió gazdasági kormányzási rendszere

Fiskális szabályok alkalmazása

Kormányzás a válság után

A maastrichti kompromisszum meghaladása (?)

A fiskális politikán túl…

A makrogazdasági egyensúlyhiány-eljárás

Az eljárás kritikái

Az IMF 4-es cikk szerinti konzultációja (stabilitás versus növekedés)

Az IMF-jelentés fókuszpontjai

Kritikák és nem keynesi hatások

II. rész – Magyarország (2008–2019)

Magyarország a válság viharában

A 2008. évi válság és kezelése

Az EU szerepe a kimentésben

Az új tagállamok az unióban

Az Európai Bankkoordinációs Együttműködés

Válságkezelés a második Orbán-kormány alatt

Radikális reformok: A Széll Kálmán Terv a nem keynesi hatások perspektívájában

Devizahitelezés és következményei

Makrogazdasági körkép

Új utakon: nem szokványos gazdaságpolitika

Az adórendszer átalakítása

Különadók

A személyi jövedelemadó

Rezsidíjcsökkentés

Közfoglalkoztatás – közmunka

Stratégiai partnerség

A tágabb intézményi környezet

Újabb fordulatra várva. Magyarország a koronavírus-járvány előtt…

A magyar gazdaság versenyképessége: kihívások és buktatók

Versenyképesség és beruházás

Kormányzati preferenciák és költségvetés

Költségvetési szabályok Magyarországon

A költségvetés kiadási oldala

Magyarország és az EU közös költségvetése

Zárszó

Felhasznált irodalom

Előszó

A kutatás és e könyv megírása a Nemzeti Közszolgálati Egyetem 2019-ben kiírt kutatási pályázatának köszönhetően valósulhatott meg. Az Eötvös József Kutatóközpont Gazdaság és Versenyképesség Kutatóintézete által meghirdetett 21. századi közép-európai versenyképesség és növekedés vállalati és makrogazdasági megközelítésből című pályázatára nyújtottam be pályamunkámat A közép-kelet-európai régió és kiemelten Magyarország gazdasági növekedésének, versenyképességének és integrációjának makrogazdasági és intézményi feltételrendszere címmel. Ezúton is szeretném megköszönni az NKE, valamint a GVK anyagi és szakmai támogatását, illetve külön is köszönöm Kutasi Gábornak, hogy támogatta e projekt megvalósítását, és a kutatási év során konzultációkkal és hasznos észrevételeivel segítette munkámat.

A kézirat első változatának lezárására 2020. december 30-án került sor. Az első változatot, illetve annak bizonyos egységeit, fejezeteit három szakmai lektor is olvasta, véleményezte. A három lektor – Kolozsi Pál, Kutasi Gábor, Várpalotai Viktor – észrevételei és javaslatai nagyban meghatározták a végső szöveg létrejöttét, amit a kedves Olvasó most a kezében tart. Habár a szerkezet és a megközelítésmód érdemben nem változott, több helyütt is jelentős mértékben átdolgoztam az eredeti kéziratot. Ez különösen igaz a monográfia második nagy egységére, a magyar esettanulmányra. Tanulságos volt megtapasztalni, hogy a magyar eset valójában annyiféle, ahányan gondolkozunk róla. Lektoraim tanácsát megfogadva a végső változatba ezért egyfelől bekerültek olyan források is, amelyek eltérő perspektívában és tartalommal értelmezik az elmúlt évtized gazdaságpolitikai döntéseit és történéseit, másfelől pedig tompítottam a korábbi változat azon megjegyzéseit, amelyeket bírálóim értéktelítettnek tekintettek.

A témaválasztás, illetve az intézményeknek juttatott kiemelt szerep az, amivel e kötet szerzőjeként a végső változatban (is) jelezni kívántam értékválasztásomat.

Budapest, 2021. május

A szerző

Bevezetés

A 2020 tavaszán Európát is elérő koronavírus-járvány a II. világháborút követő időszak legdrasztikusabb gazdasági sokkjának bizonyult a kontinensen. De még ennél is drámaibb hatással bírt a tény, hogy békeidőkben százezrek váltak a járvány áldozataivá a kontinensen. A visszaesést részben a járvány emberáldozatai miatt foganatosított szigorú kormányzati intézkedések – mint például a kijárási tilalmak vagy a határok lezárása – okozták. De ugyanezen kormányok voltak azok is, amelyek az első hullám lezárultával masszív pénzköltésbe kezdtek, hogy enyhítsék a társadalmi-gazdasági károkat. Az unió gazdasága így összességében 6,3 százalékkal esett vissza 2020-ban (szemben a világ egészében érvényesült 4,3 százalékos visszaeséssel).[1] A legjobban Spanyolországban volt érezhető a járvány gazdasági hatása, ahol 11 százalék feletti volt a visszaesés. De az EU több államában is 8–10 százalék közeli értéket mértek (így Görögországban, Horvátországban, Olaszországban, Máltán vagy Franciaországban is).

Ma még nem látható, hogy a járvány és a járvány utáni intézkedések milyen hosszú távú hatásokkal járnak majd Európában, miként érintik az európai gazdaság növekedési képességét, átrajzolják-e gazdasági struktúráját stb. Kevés tudásunk van arról, hogy miként lehet jól kezelni egy ilyen sokkot tagállami szinten, és még kevesebb arról, hogy mit tud az unió tenni a siker érdekében. Nem lehet megjósolni, hogy visszatér-e az unió ahhoz a felívelő pályához, amit a 2008-ban kirobbant, majd 2010-re az egész Európai Uniót letaglózó pénzügyi és gazdasági, majd államadósság-válságot maga mögött hagyó Európa 2015–2016 fordulójától kezdődően egészen 2019 végéig érzékelt. Ahogyan ma még az sem világos, hogy maga az európai integráció milyen irányban fejlődik majd, miként hat(ott) rá a világjárvány: vajon a tagállami pozíciók erősödnek-e tovább, vagy a szupranacionális szint megerősödése várható a jövőben?

Az Európai Bizottság jelentései alapján a 2020 előtti növekedési fordulat haszonélvezői leginkább Közép- és Kelet-Európa gazdaságai voltak. A régiós tagállamok mellett csak Írország, Málta, Ciprus és Luxemburg bizonyultak képesnek 2 százalék feletti gazdasági növekedésre. Közvetlenül a járvány kirobbanását megelőzően, azaz 2019-ben, ráadásul a régiós tagállamok közül Magyarország teljesített az egyik legjobban, 4,6 százalékos éves növekedést elérve. Lengyelországban és Magyarországon az unió átlagához mért növekedési differencia 2018-ban és 2019-ben így már 3 százalékpontot ért el, jelentős mértékben felgyorsítva reménybeli felzárkózásukat.[2] A 2020 elején kitört világjárvány ezt a felívelést törte meg.

A feladvány

A visegrádi országcsoport kiemelkedő gazdasági növekedést produkált a járványt közvetlenül megelőző időszakban. Magyarország pedig még ezen országcsoporton belül is rendkívül meggyőző növekedési teljesítményt mutatott. Ez pedig már önmagában is magyarázatot igényel. A feladvány nem önmagában a kimagasló növekedési ráta, hanem az a tény, hogy Magyarország, a másik három visegrádi ország kíséretében, úgy volt képes e kiemelkedő növekedési teljesítményre, hogy közben a nemzetközi intézetek versenyképességi rangsoraiban – Csehország kivételével – rendre (és tartósan) elmarad(nak) az unió magországaitól. Sőt valójában a visegrádi országcsoporton belül is jelentős mértékű szóródás figyelhető meg. Ezt kívánja szemléltetni az 1. táblázat is, felvonultatva a meghatározó nemzetközi versenyképességi rangsorok (így a Világbank, a World Economic Forum vagy az IMD) legfrissebb eredményeit.

1. táblázat: A visegrádi négyek helyezései országrangsorokban

GDP/fő^1

HDI

WGI^2

WEF

IMD

Doing business

1

Luxemburg

Írország

Hollandia

Hollandia

Dánia

Dánia

2

3

4

Észtország

5

6

7

Észtország

8

9

10

Észtország

11

12

Csehország

Csehország

Lengyelország

13

Észtország

14

Csehország

Csehország

Csehország

Csehország

15

16

Észtország

Lengyelország

17

Lengyelország

Szlovákia

18

Észtország

19

Lengyelország

Szlovákia

Lengyelország

20

Lengyelország

Románia

21

Szlovákia

Szlovákia

Szlovákia

Magyarország

22

Magyarország

Magyarország

23

Magyarország

Magyarország

Bulgária

24

Magyarország

Bulgária

Bulgária

25

Románia

Bulgária

Románia

Románia

26

Bulgária

Szlovákia

27

Bulgária

Románia

Románia

Horvátország

Horvátország

Málta

Megjegyzések: 1vásárlóerő-paritáson számolva; 2a szabályozás minősége alapján. A táblázatban minden esetben feltüntettük az első és az utolsó helyezett országot. A visegrádi négyek mellett továbbá – referenciaként – Észtország – mint az új tagállamok legjobban teljesítője –, valamint Bulgária és Románia szerepel

Forrás: IMD: World Competitiveness Ranking 2020. Geneva, 2020; World Bank Group: Doing Business Report. Washington D. C., 2020; WEF: Global Competitiveness Report. Geneva, World Economic Forum, 2019; UNDP: Human Development Report. Geneva, 2020, World Bank: Worldwide Governance Indicators. 2020 alapján a szerző szerkesztése

A visegrádi négyekben tapasztalt kimagasló gazdasági növekedés egyfelől, illetve a versenyképességi rangsorokban való gyengébb helyezés és viszonylag nagy szórás másfelől jelentette látszólagos ellentmondás reflexiót igényel. A feloldás történhet például a neoklasszikus növekedési modell úgynevezett abszolút konvergencia hipotézise alapján, amely az új tagállamok látványos konvergenciájában nem talál semmi különöset, azt evidenciaként kezeli, hiszen az alacsony indulóértékek okán ezen tagállamok viszonylag gyorsabban képesek növekedni, így közelítve a magállamok fejlettségi szintjét. E megközelítésben maguk az intézmények nem számítanak, nem képezik részét az elemzéseknek. Ám ha pusztán a neoklasszikus modell alapján kívánnánk következtetni a felzárkózás sebességére, akkor nem volna értelmezhető Észtország kimagasló teljesítménye, Bulgária lemaradása vagy a visegrádi négyek között is kimutatható különbségek.[3] Az endogén növekedési elméletek, amelyek az egyes részpiacok és különösen a makro-, mezo- és mikroszintű szabályozás, illetve ezzel összefüggésben a gazdasági intézményrendszer és politikák, valamint a versenyképességi kondíciók fontosságára irányítják a figyelmet, egyebek mellett éppen arra mutatnak rá, hogy ez a fajta automatizmus a valóságban nem igazolható, sőt a differenciák akár tartóssá is válhatnak.

Következésképpen felvethető, hogy a versenyképesség maga is olyan endogén tényező, amely egyebek mellett éppen a gazdasági fejlettség előrehaladásának függvénye. A gazdasági (fel)fejlődés ugyanis olyan minőségi társadalmi-gazdasági transzformációt jelent, amely megerősíti mindazon intézményi támaszokat egy gazdaságban, amelyek a tartós növekedés és jólét feltételei lehetnek hosszú távon.[4] A tartós gazdasági növekedés gyökerei a gazdasági fejlettség strukturális és intézményi feltételeiben keresendők.[5] E kötet ezért nagy hangsúlyt fektet a gazdasági növekedés és fejlődés fundamentális okainak feltárására és kritikai értelmezésére. Erőssége az a keret- és egyben értelmezési rendszer lehet, amelynek alkalmazásával azután az egyedi esetek mélyebben is vizsgálhatók.

Keretek, feltevések, korlátok

A kötet a gazdasági növekedés (és versenyképesség) azon makrogazdasági és intézményi kondícióira koncentrál, amelyek megteremt(het)ik a hosszú távon is fenntartható gazdasági (fel)fejlődés és transzformáció alapjait, lehetőségeit egy országban. E feltételek voltaképpen azok a támogató pillérek, amelyek a növekedési és fejlődési képességeket erősítik, és megoldást kínálnak a közép- és hosszú távon jelentkező, a globális gazdaság átalakulása jelentette és folyamatosan változó kihívások kezelésében (mint például a gazdasági válságoknak való ellenálló képesség erősítése).[6] A kötet így elsősorban a növekedés nemzetgazdasági szintű intézményi feltételeit és támaszait tekinti át kritikusan a dinamikusan változó európai gazdasági integráció kontextusában.

A kötet az intézmények viszonylag széles értelemben vett értelmezése mellett száll síkra. Úgy értelmezi őket, mint a strukturált társadalmi interakciók szabályait. A vizsgálat kereteit az új intézményi gazdaságtan fogalomtára és módszertana alapján jelöltük ki. Az új intézményi elmélet annak felderítésével és magyarázatával foglalkozik, hogy egyfelől a különféle formális és informális intézmények miként jöttek létre, miként működnek és miként változnak, valamint másfelől, hogy ezen intézmények mi módon formálják a gazdasági aktorok közötti cserét és termelést, és hogy mindezek miként hatnak vissza az emberek által alkotott játékszabályokra.[7]

A világ országainak fejlődésbeli különbségeinek magyarázata nem redukálható néhány egyszerű összefüggésre vagy változóra.[8] Egyszerre kell a gazdaságpolitikákat (mint például adóztatás) és az intézményi kontextust (például adórendszer, sőt adómorál) is vizsgálni és értékelni, elismerve, hogy e két dimenzió szorosan összetartozik, szorosan összefüggenek egymással, egymást közvetlen és közvetett formában is alakítják.[9] Az intézményi gazdaságtani vizsgálatok a fejlődés mibenlétének megértésében segíthetnek. A technológiai haladás vagy a felhalmozás mellett így a kutatás fókuszába az ezeket meghatározó fundamentális tényezők is bekerülnek. A középpontban tehát a tágan értelmezett intézmények vizsgálata áll, a gazdasági fejlődés dinamikus, nem pedig statikus magyarázatát ígérve. A kötetben – elsősorban a Nobel-díjas közgazdász, a néhai Douglass North nyomán – azt állítjuk, hogy az intézmények meghatározónak bizonyulnak abban, hogy valamely ország sikeres vagy sikertelen lesz-e a fejlődésben; hogy a növekedés vagy a stagnálás útjára lép-e.[10] Az intézmények fontosságának tudatosítása azért lényeges, mert a fejlődési tapasztalatok arra utalnak, hogy „[a] fejlett országok a kivételt jelentik, nem pedig a szabályt”.[11]

Sem a neoklasszikus közgazdaságtan, sem pedig az endogén növekedési elméletek nem tagadják ugyan az intézmények létét, ám feltételezik, hogy a csere és a termelés piaci viszonyok között valósul meg (amely önmagában is intézményként értelmezhető), sőt a tulajdonjogok teljes biztonsága érvényesül. A főáramú elméletek tehát az intézmények létrejöttével, változásával, a piaci viszonyokban vagy a tulajdonjogokban megfigyelhető eltérésekkel, változatokkal stb. nem foglalkoznak. E hiányt igyekszik kezelni az új intézményi gazdaságtan mindazon fogalmi apparátussal és elemzési eszközökkel, amelyeket az elmúlt három-négy évtizedben kifejlesztettek.

De ennél specifikusabb célokat (is) felvállal a kötet, hiszen végső soron a magyar gazdaságfejlődés elmúlt tíz esztendejére, a 2010 és 2020 közötti időszakra kíván reflektálni. A kötet ezért eredendően a makrogazdasági fenntarthatóság pilléreire (különös tekintettel a makrogazdasági környezetre, a strukturális reformokra, illetve specifikusan a költségvetési politikára és annak szabályrendszerére), illetve a gazdasági szabályozás mindazon intézményi támaszaira fókuszál, amelyek a gazdasági növekedés és versenyképesség támogatói lehetnek az új tagállamokban és különösképpen itt, Magyarországon.

A versenyképesség nem kizárólag vállalati, hanem makrogazdasági szinten is értelmezhető. A talán legismertebb definíció szerint egy állam versenyképessége „mindazon intézmények, politikák és tényezők köre, amelyek egy ország termelékenységét meghatározzák”.[12] A konceptualizáció szintjén tehát e megközelítésben a termelékenység az, ami közvetlen kapcsolatot teremt a gazdasági növekedéssel és jóléttel, így a versenyképesség és növekedés szoros egymásrautaltságát tételezi fel – még ha a korreláció adott esetben és időszakban nem is feltétlenül szoros, mint ahogyan azt az uniós magországok, illetve az új tagállamok legfrissebb adatai jelzik is (lásd az 1. táblázatot). Az operacionalizáció szintjén pedig a definíció maga kínál útmutatást arra vonatkozóan, hogy melyek azok a változók, amelyek növekedés és versenyképesség szimbiózisát megfoghatóvá, leírhatóvá és – reményeink szerint – magyarázhatóvá teszik. Következésképpen a kötet az intézmények és a köz-, illetve gazdaságpolitikák felől közelít választott témájához, Magyarország gazdasági növekedése elmúlt tíz esztendejének megértéséhez. A visegrádi négyes másik három állama, Csehország, Lengyelország és Szlovákia pedig referenciaként szolgálnak a régiós összevetésben.

Fontos feltételezése e munkának, hogy a makrogazdasági környezet részeként számontartott intézmények maguk is változnak és változhatnak, ám e változás időben bomlik ki. A közpolitikák esetében pedig azzal a feltételezéssel élünk, hogy az állam nem passzív elszenvedője az eseményeknek, hanem aktorain keresztül és kapacitásának függvényében érdemben képes alakítani egy gazdaság szerkezetét és növekedési-versenyképességi kondícióit. A politikák esetében ezért a fókusz nem az üzleti ciklus kisimításának igényével fellépő automatizmusok leírásán és megértésén van, hanem a makrogazdasági környezetet érdemben változtató, a struktúraváltást előmozdító diszkrecionális döntéseken – azok korlátain és támogató feltételein.

Lényegi feltevés, hogy a gazdasági alkalmazkodás és szerkezetváltás nem értelmezhető azon köz- és gazdaságpolitikák nélkül, amelyeket egy ország demokratikusan megválasztott kormánya megvalósítani kíván. A vizsgálatban ezért az intézményi és szerkezeti adottságok megértésének igénye mellett erőtejesen megjelenik a policy szintű fókusz is, feltételezve, hogy maguk a politikákat keretező intézmények sem teljes mértékben exogének. Ilyenformán nemcsak az intézmények alakítják, formálják a gazdasági szereplők, valamint a kormányzati döntéshozók preferenciáit, hanem a választott közpolitikai megoldások maguk is hatással vannak a formális és informális intézményekre, mint például az új intézményi közgazdaságtani kutatások homlokterében álló tulajdonviszonyokra.

Adottságnak tekintjük, hogy Magyarország, illetve tágabban a visegrádi négyek az Európai Unió egységes piacának integráns részei. Ezért növekedési lehetőségeiket és versenyképességi kihívásaikat is ezen kontextusban célszerű értelmezni. A visegrádi négyek növekedési és versenyképességi makrogazdasági feltételeinek vizsgálatát ezért az európai gazdasági (és monetáris) integráció folyamatába ágyazottan, annak szerves részeként, az integráció jelentette korlátok és lehetőségek figyelembevételével végezzük el.

Szerkezet

A kötet első része a fejlődés, növekedés, versenyképesség elméleti-módszertani kérdéseivel foglalkozik. A bevezetőt követő Intézmények és (új) intézményi megközelítés című fejezet az új intézményi gazdaságtan önálló kutatási programmá szerveződésével, fejlődésével, főbb kutatási irányaival és belső ellentmondásainak feltárásával indít. A referenciapont egyfelől a neoklasszikus gazdaságtan, másfelől az úgynevezett régi institucionalizmus. A fejezet második része az intézmények fogalmát járja körbe, elkülönítve a formális és az informális intézményeket, illetve – Williamson nyomán – az intézményi elemzés különböző szintjeit.[13] Zárásként az intézményi elemzés három központi koncepcióját, a tranzakciós költségeket, a tulajdonjogokat, valamint a szerződéseket vagy másként az intézményi elmélet úgynevezett „aranyhármasát” tárgyaljuk.[14]

A Gazdasági növekedés, gazdasági fejlődés és intézmények című fejezet a gazdasági növekedés és fejlődés kérdéseit taglalja, elméleti nézőpontból. A fejezet a neoklasszikus növekedési elméletből kiindulóan tárgyalja a főáramú növekedéselméletek feltételrendszerét, mechanizmusait és implikációit. A következő egységben az endogén növekedési modellek kritikai áttekintésére tesz kísérletet a fejezet, kitérve a humán tőke, a K+F vagy éppen az innováció szerepére. Ezeket követi North történeti institucionalista elmélete, amely az új növekedési elméletek magyarázatait tovább endogenizálja, és felteszi, hogy a fejlődésben a szélesen értelmezett intézményi infrastruktúra a meghatározó. A történelem azt mutatta meg, hogy nem magától értetődő, hogy a társadalom egésze szempontjából előnyös (jólétnövelő), termelékenységfokozó intézmények és szervezetek jönnek létre és tapadnak meg minden egyes országban. Ha valami, akkor ennek éppen az ellenkezője tűnik valóságosnak…

A Növekedés és intézmények: empirikus igazolási kísérletek című fejezet a gazdasági fejlődés és az intézmények kapcsolatát empirikus oldalról közelíti meg áttekintve mindazon kvantitatív tanulmányokat, amelyek érdemi kapcsolatot állapítottak meg e két változó között. Így kerülnek terítékre egyebek mellett a humán tőke, a tulajdonjogok, a jogrendszer, a társadalmi infrastruktúra, a gyarmati múlt, a politikai intézmények stb. Olyan módszertani problémákat is felvetünk, mint az endogenitás vagy az instrumentalizáció. A fejezet Rodrik növekedésdiagnosztikájával zár.[15]

A Kormányzás és gazdasági fejlődés című fejezet az intézményi elemzés egy szűkebb területét, a (gazdasági) kormányzás fogalomrendszerét és a gazdasági teljesítménnyel való kapcsolatát tekinti át. A fejezet a fejlődés gazdaságtanától indít és jut el a washingtoni konszenzuson át a jó kormányzás koncepciójáig, hogy azután magának a kormányzásnak – mint önálló koncepciónak – a sokféleségére és ellentmondásosságára mutasson rá. A fejezet külön is kitér a kauzalitás irányára a jó kormányzás, illetve a gazdasági növekedés és gazdasági fejlődés kontextusában, majd a kormányzás mérésének nehézségeit taglalja több mérvadó adatbázis áttekintésével (mint például a világbanki worldwide governance indikátor vagy a doing business index, továbbá a World Economic Forum Global Competitiveness Indexe). A fejezet a versenyképesség koncepcióját és mérési nehézségeit is felvázolja.

Az Európai Unió gazdasági kormányzási rendszere című fejezet a gazdasági kormányzást az Európai Unió kontextusában tárgyalja. Az unió gazdasági kormányzása a Gazdasági és Monetáris Unió bevezetésével került a tudományos kutatások és a közérdeklődés fókuszába. A GMU felállítása utáni első 15 esztendőben elsősorban (sőt szinte majd kizárólagosan) a tagállami költségvetési politika fegyelmének megteremtésére koncentrált az unió, ennek a célnak rendelve alá a kormányzást is. A fejezet első része ezért a korai szabályozással foglalkozik. A 2008. évi globális pénzügyi válság, majd különösen a 2010 és 2012 közötti európai adósságválság drámaian átszabta a kormányzás rendszerét az unióban. A fejezet második (nagyobb) egysége ezekre a változásokra koncentrál, külön is kitérve az európai szemeszterre, valamint a makrogazdasági egyensúlytalansági eljárásra. Habár a fejezet az EU kormányzásának értékelését vállalja fel, zárásként a makrogazdasági egyensúlytalanság-mechanizmushoz nagyban hasonlító, a Nemzetközi Valutaalap 4. cikke szerinti gazdaságpolitikai ajánlásokat tekintjük át kritikailag – tekintettel arra, hogy Magyarország 2008. évi válságkezelésében is – az EU mellett – az IMF játszotta a főszerepet.

A kötet második része – amely már konkrétan is Magyarország elmúlt tíz esztendejének főbb eseményeit és trendjeit dolgozza fel – a 2008. évi válsággal, illetve válságrendezéssel indul, bemutatva az IMF és az EU által kínált pénzügyi segítségnyújtást és a cserébe elvárt kondicionalitásokat. Majd a 2010 nyarán kormányra került erők válságkezelő akcióit, illetve a nemzetközi szervezetekkel való ellentmondásos viszonyát elemzi. A fejezet hosszabban is tárgyalja a Széll Kálmán Tervet szembesítve vállalt céljait az elért eredményekkel Az Európai Unió gazdasági kormányzási rendszere című fejezet végén tárgyalt nem keynesi hatások perspektívájában.

Az Új utakon: nem szokványos gazdaságpolitika című fejezet az Orbán-kormány gazdaságpolitikai irányváltásait tárgyalja négy fő területre kiterjedően: az adórendszer átalakítása (különadók alkalmazása, egykulcsos szja és családi adókedvezmények bevezetése), a rezsiárcsökkentés, a közfoglalkoztatás intézményesítése, valamint a kormány külföldi működő tőkéhez való viszonya és különösen a stratégiai partnerségi program elindítása. A gazdaságpolitikai fordulat elemzését kiegészíti (a fejezet zárásaként) a gazdasági és politikai intézményrendszer minőségi ismérveinek vizsgálata, támaszkodva a Kormányzás és gazdasági fejlődés című fejezetben megismert világbanki indikátoregyüttesre.

A záró, Újabb fordulatra várva. Magyarország a koronavírus-járvány előtt… című  fejezet a koronavírus-járvány fellépte előtti időszakot tekinti át. Előbb a World Economic Forum és a Magyar Nemzeti Bank intézményi minőség mutatóin keresztül reflektál a magyar gazdaság állapotára, rámutatva a munkaintenzív termelésről a technológiaintenzív termelésre való áttérés intézményi korlátaira, hiányosságaira. A versenyképesség kérdését a beruházási oldal irányából közelíti meg a fejezet, majd pedig a kormányzati preferenciákat, illetve azok változásait az éves költségvetésekből bontja ki. Végül az Európai Unió többéves pénzügyi keretterve kerül terítékre, bemutatva az új (2021–2027) pénzügyi terveket, illetve részleteiben is tárgyalva a magyar nettó pozíció állását és kilátásait mint az utóbbi évek legfontosabb növekedési forrásait.

A II. rész elemzései során közvetlenül is felhasználtuk mindazon jelentéseket, elemzéseket, háttéranyagokat, amelyeket az I. részben kritikailag ismertettünk. Így különösen az Európai Bizottság éves országjelentéseit és makrogazdasági egyensúlytalansági jelentéseit, az IMF 4-es cikk szerinti gazdaságpolitikai ajánlásait, a nagy nemzetközi szervezetek elemzéseit és rangsorait mint a világbanki worldwide governance indikátor vagy a Doing Business Report, illetve a World Economic Forum globális versenyképességi indexét, továbbá a magyar kormány és az MNB hivatalos dokumentumait, jelentéseit stb.

I. rész
A fejlődés intézményi támaszai

Intézmények és (új) intézményi megközelítés

Az, hogy az intézmények – így vagy úgy, de – számítanak, ma már közhelyszámba megy a társadalomtudományokban.[16] A politikatudósok már több évtizede az intézményi vizsgálatot állították a tudományos érdeklődés fókuszába – ezt a tényt hangsúlyozza mások mellett Aspinwall és Schneider.[17] De a közgazdaság-tudományban is már évtizedekkel ezelőtt megjelent a kutatási irány, még ha a főáramot (szemben a politikatudománnyal) nem is azonosíthatjuk vele. Acemoglu, Johnson és Robinson[18] például explicit módon is vallják, hogy az intézmények számítanak, sőt ha a gazdasági fejlődés sikerének vagy kudarcának megítéléséről kell állást foglalni – hosszú távú perspektívában –, akkor valójában csak az intézmények számítanak kiszorítva az olyan egyéb közkedvelt magyarázatokat, mint a földrajzi elhelyezkedés és adottságok vagy a kultúra.[19]

Ám – mint Csaba érvel – önmagában annak állítása, hogy az intézmények számítanak, nem elégséges feltétele az újszerűségnek és relevanciának.[20] Ez ugyanis a „pénzügyi válságot és a világjárványt követően […] már a jó modor részének tekinthető. Épp ezért az állítás kiürült, önmagában semmire sem kényszerít sem a feltételezések, sem az elemzési eszközök, sem az alkalmazás területén.” Ami igazán számít, az az, hogy az intézmények egyben perdöntők is a sikerben, így különösen a sikeres gazdasági fejlődésben, átalakulásban. Az intézményrendszer ezért nemcsak egyike a megannyi változónak, hanem ez (lesz) az a változó, ami igazán számít a siker megítélésében.[21] Így válik perdöntővé annak kérdése is, hogy adott intézmény illeszkedik-e a többihez, illetve hogy pontosan miként illeszkedik az őt befogadó gazdaság szélesen értelmezett kontextusához, igényeihez, hagyományaihoz, elvárásaihoz. Csak azért, mert egy adott intézmény létrejön, létezik, soha nem lehet egyben garancia is a sikerre.

A piaci és a nem piaci intézmények együtt, egymás mellett léteznek, legyen szó fejlett vagy fejlődő gazdaságról. A különféle intézményi formák egyfelől versengenek egymással a termelés és az erőforrások allokálásának koordinálásában, másfelől ki is egészítik egymást, együtt alkotnak egészet, rendszert. A gazdasági fejlődés elemzése ezért nem lehet teljes vagy releváns e sokszínű és komplex szerveződési forma vizsgálata nélkül.[22] E kötet is az intézményi sokszínűséget vizsgálja hangsúlyozva a versengés, illetve a komplementaritás fontosságát, és – a kötet második felében – egyben azt is megmutatja egy konkrét eseten, hogy mindezt miként teszik, miként alakítják, formálják egy konkrét állam (Magyarország) fejlődési pályáját és kilátásait.

Új intézményi gazdaságtan

„Az új intézményi gazdaságtan [az a tudományág, amely] az intézményeket, illetve az intézmények szervezeti formákkal való interakcióit tanulmányozza.”[23] Vagy röviden: az az irányzat, amely explicit módon emeli be az intézményi elméletet a közgazdaságtudományba.[24] A modern kapitalizmus fejlődéstörténete ezért egyben az intézmények fejlődéstörténete. Az intézmények értelmezése, magyarázata természetesen továbbra is sokféle, sokszínű és korántsem teljességgel egységes. A northi értelmezési tartomány lett azonban az, ami meghatározóvá vált a közgazdaság-tudományi diskurzusban is,[25] így e kötetben is ezt a kutatási irányt (és szélesebben az új intézményi gazdaságtant) követjük.

Az új intézményi (köz)gazdaságtan az 1970-es évek közepén indult, és mára sikeres önálló kutatási programként jegyzik. Mostanra azt sem vitatják el tőle, hogy a közgazdasági főáram része volna. Ezt egyebek mellett az is jelzi, hogy negyedszázad alatt négy Nobel-díjast is adott a kutatási program: Ronald Coase (1991), Douglass North (1993), Oliver Williamson és Elinor Ostrom (2009), és ott van a főáramú folyóiratokban, valamint jelentősen kihat a közpolitika-formálásra is. (De bizonyos megszorításokkal idesorolható a 2019. évi két fejlődésgazdász díjazott is: Esther Duflo és Abhijit Banerjee is.) És míg az 1990-es évtized meghatározó gazdaságpolitikai paradigmája a washingtoni konszenzus volt, addig 2002-ben a Világbank már az intézményeknek a fejlődésben betöltött meghatározó szerepét vizsgálta éves jelentésében,[26] ami azóta is szilárdan tartja magát.

Az új intézményi gazdaságtan felemelkedéséhez és sikeréhez természetesen az is kellett, hogy az 1970-es évekre a neoklasszikus gazdaságtan expanziója megtorpanjon. A neoklasszikus ökonómia egyszerűen vak volt az intézményekre abban az értelemben, hogy feltételezte: azok hatékonyak, máskülönben nem is léteznének. Így vizsgálódásuk fókuszába a hatékony intézményi működés feltételei kerültek. A neoklasszikusok sem vonták kétségbe, hogy a létrejövő status quo kollektív választás eredménye (amelyet egyben potyautas magatartás is kísérhet), de feltételezték, hogy az adott közösségben (különösen demokráciákban) az aktorok közötti verseny (ideértve a politikai pártokat is) végül olyan döntést eredményez, amelynek eredője a hatékony intézmény. Ha ugyanis valamely intézmény nem volna hatékony, akkor minden helyzetben akadna olyan új belépő, amely vagy aki jobb minőséget produkálva többlethozamot képes elérni.[27] Becker számára az ideális politikai rendszer is egy szabadversenyes piachoz hasonlítható, ahol a választói akarat érvényesülése okán a kimenet mindig hatékony. Csak a leghatékonyabb pártok maradhatnak életben – véli, és így a politikai kimenet is szükségszerűen hatékony.

Mint Joskow[28] fogalmaz, a csökkenő hozadék elve a neoklasszikus gazdaságtan esetében is egyértelműen érvényesülni látszott. Azokat az eredményeket, amelyeket viszonylag könnyebben elérhetett a főáram, elérte, begyűjtötte. A megmaradó kérdésekre azonban már sokkal nehezebbnek tűnt a válaszadás. Márpedig kérdések maradtak bőven. Sem azzal nem tudott mit kezdeni a főáram, hogy miért sikeres a vertikális integráció (hiszen a vállalatot pusztán termelési függvénynek tekintette), sem azzal, hogy miért mutat drámaian eltérő képet az állami szerepvállalás sikerrátája a világban, ha amúgy – a neoklasszikus ökonómia feltételezése szerint – az állam jóságos tervezőként rendre a köz érdekében hozza meg döntéseit és e szerint is cselekszik.

A neoklasszikus gazdaságtannal így sajátos viszonyt alakított ki az új intézményi gazdaságtan. Fontos, hogy szemben például a Thorstein Veblen vagy John Commons neveivel fémjelzett régi institucionalizmussal az új intézményiek nem helyezkedtek szembe a neoklasszikus gazdaságtannal, elfogadták annak eredményeit, sőt alkalmazzák annak elméleteit és analitikai eszközeit is. Az új intézményi gazdaságtan például elfogadja a verseny és a szűkösség feltevéseit, de elutasítja a tökéletes informáltságot, az instrumentális racionalitást vagy a zéró tranzakciós költségek feltevéseit. Teszi ezt azon az alapon, hogy az egyének informáltsága a legtöbb esetben nem teljes, döntéseikben rendre bizonytalansággal kénytelenek szembesülni az aktorok. Hogy mérsékeljék e bizonytalanságot, és javítsák saját döntéseik várható eredményét, információt gyűjtenek, ami azonban költségekkel jár. A bizonytalanság mérséklésére intézményeket hoznak létre csökkentve a tranzakciós költségeket. Az új intézményi megközelítés tehát nagyon is tisztában van a főáramú paradigma korlátaival és korlátosságával, ám nem elutasítani, mint inkább kiegészíteni kívánja azt. Az új intézményi gazdaságtan tehát nem kívülről tekint a főáramra, hanem annak integráns része kíván lenni, belülről igyekszik azt konstruktív módon kritizálni és egyben megújítani.[29]

A neoklasszikus gazdaságtan olyan statikus elméletet kínál, amely az erőforrásallokáció hatékonyságának kérdését egy adott pillanathoz köti és értelmezi, mindeközben pedig súrlódásmentes piacokat feltételez. A súrlódások azonban nagyon is részei a valós világnak, amelyeket le kell írni, meg kell érteni és meg kell magyarázni. Ebben segítenek az olyan koncepciók, mint az intézmények vagy a tranzakciós költségek. A statikusság mint feltevés azért is komoly kihívást jelent az elemző számára, mert a világ folytonosan változik. Így a gazdaságok elemzése statikus elmélettel reménytelen vállalkozás. Ahogyan esélytelen a relevancia biztosítása a közpolitika-formálás szintjén is, ha az elemző figyelmen kívül hagyja a dinamikát, a változást. Sőt a statikus megfigyelésre építő gazdaságpolitikai ajánlások nem ritkán félrevezetők, károsak is lehetnek.[30]

Ekképpen válhatott a dinamika, a bizonytalanság és a korlátozott racionalitás a gazdasági elemzések központi elemévé immáron a főáramban is, köszönhetően az új intézményi elméletnek. Az új institucionalisták így egyszerre vezetnek be új eszközöket és technikákat a vizsgálatba, illetve terjesztik ki vizsgálatuk határait olyan új területekre, amelyekre a neoklasszikus gazdaságtan korábban vagy nem merészkedett ki, vagy nem is akart érdektelensége okán. A neoklasszikus ökonómia elméletei és módszerei határainak kitágítása során az új intézményiek olyan más tudományterületekkel is termékeny kapcsolatba kerülnek, amelyektől a főáram korábban élesen elzárkózott. Ilyennek tekinthető különösen a gazdaságtörténet, a vállalat-gazdaságtan, a fejlődés-gazdaságtan, a politikai gazdaságtan, a közösségi gazdaságtan, a közösségi választások gazdaságtana, de akár a viselkedés-gazdaságtan is. De a gazdaságtudományok területén kívülről is merít az új gazdaságtan, így különösen a jogból, a történelemből, a politikatudományból, a szociológiából és legújabban a kognitív tudományokból. Fontos felismerésük, hogy a gazdasági élet szabályszerűségei nem szükségszerűen mutatnak az általánosíthatóság felé. Náluk a relevancia kérdése mindig kontextusfüggő. A neoklasszikusok úgy alkottak elméletet a gazdaságról, hogy eltekintettek az intézményektől. Az új intézményi gazdaságtan művelői ugyanakkor egyszerre kínálnak elméletet és mutatnak érzékenységet az intézményekre, azok változásaira és hatásaira.[31] Mindazonáltal miközben a különféle intézmények gazdasági teljesítményre gyakorolt hatását vizsgálja az új intézményi megközelítés, azonközben nem minden intézménnyel és nem is mindenféle teljesítménnyel foglalkozik. Az új intézményi gazdaságtan ugyanis igyekszik pontosan lehatárolni vizsgálódásának horizontját és relevanciáját.[32] A neoklasszikus és az új intézményi gazdaságtan egyszerűsített összehasonlítását mutatja a 2. táblázat.

2. táblázat: A neoklasszikus gazdaságtan és az új intézményi gazdaságtan összehasonlítása

Neoklasszikus gazdaságtan

Új intézményi gazdaságtan

Nincsenek tranzakciós költségek

Tökéletes informáltság

Pozitív tranzakciós költségek

Nem tökéletes informáltság

Teljes racionalitás

Korlátozott racionalitás

Homogén aktorok

Heterogén aktorok

Intézmények adottak

Endogén intézmények

Optimalizáló magatartás

Nem (szükségszerűen) optimalizáló magatartás

Walrasiánus (általános egyensúlyi modellek)

Nem szükségszerűen walrasiánus

Matematikai eszközök és modellek

Matematikai eszközök és modellek mint lehetőség

Forrás: Duarte Leite – Sandra T. Silva – Óscar Afonso: Institutions, Economics and the Development Quest. Porto. FEP Working Papers, no. 457. (2012. április). 5.

Az új intézményi elmélet azonban maga sem egységes, koherens kutatási program. Olyan decentralizált kutatási irány, amely „bizonyos értelemben még most is inkább egy mozgalom, semmint egy [kutatási] terület”.[33] A neoklasszikus gazdaságtannal ellentétben tehát nem egy jól körülírt, integrált elméletről van szó, hanem különféle irányokból táplálkozó, gyakran egymással is vitázó kutatási programról. Nem általános elmélet, hanem sokkal inkább olyan vizsgálati keret, „amelyben újszerűen vizsgálhatók a gazdasági jelenségek”.[34] A sokszínű és heterogén kutatási program közös nevezője, hogy (1) az intézmények számítanak, (2) az intézményi struktúra és a gazdasági viselkedés (és teljesítmény) kapcsolata kitüntetett figyelmet érdemel, (3) e viszonyrendszer és maguk az intézmények is elemezhetők a gazdasági elmélet által – sőt maguk is a gazdasági elmélet szerves részét képezik.[35]

Az új intézményi gazdaságtan mint kifejezés Williamson munkájához köthető, aki azzal az egyértelmű igénnyel vezette be a fogalmat, hogy jelezze az új kutatási program elkülönülését az úgynevezett régi intézményi vizsgálódásoktól.[36] A régi intézményiek a gazdaságot a maga intézményi gazdagságában ragadták meg, de nem éltek az elméletalkotás lehetőségével. Habár rengeteg megfigyelést és leírást végeztek, sokféle tényt és adatot rögzítettek (vagyis rendkívül erősnek bizonyultak az empíriában, ami különösen Mitchell munkásságának köszönhető), ám megfigyeléseik eredményeit nem integrálták egy saját intézményi elméletbe. A neoklasszikus gazdaságtant teljesen érintetlenül hagyta a régi intézményi iskola működése, utóbbi semmilyen érdemi formában nem volt képes gazdagítani a főáramot.[37]

De Hodgson azt is feljegyzi, hogy maga a neoklasszikus ökonómia is jelentős változásokon ment keresztül az 1980-as évektől kezdve, amikor is az egyensúlyi elmélet és elemzés a túlzó leegyszerűsítések okán komoly kihívásokkal és kritikákkal szembesült.[38] Az általános egyensúlyi elmélet mellett mindinkább a játékelmélet került előtérbe, amely a világot strukturáltan, szabályok által vezérelve ragadja meg, és mint ilyen jóval nyitottabb az intézmények felé. A neoklasszikus ökonómia teljes racionalitás feltevését is támadások érték, különösen a viselkedés-gazdaságtan megerősödésével. A preferenciák endogén volta is mind elfogadottabbá vált a főáram bizonyos köreiben. E folyamat részeként az evolúciós és intézményi gazdaságtan is termékenyítőleg hatott a főáramra, új utakat és szemléletet nyitva meg azon belül.

A neoklasszikus gazdaságtan vezető szerepét ugyan nem törték meg e változások, de ma már hegemóniáról sem lehet beszélni. Colander fogalmazta meg a tételt, miszerint miközben a közgazdaságtan egyre technikaibbá válik – köszönhetően elsősorban a számítástudomány és -technika fejlődésének –, a deduktív formalizmus mind kevésbé lesz meghatározó, és ezzel együtt folyamatosan értékelődik fel a nagy kapacitású adatelemzői hátteret igénylő empirizmus. A deduktív megközelítés térvesztését egyebek mellett az is jelzi, hogy a közgazdaság-tudományt művelők (különösen a fiatalabb generációk képviselői) mind bátrabban szakítanak a tudomány korábban sérthetetlennek hitt „szentháromságával”, azaz a racionalitás, mohóság és egyensúly feltevéseivel. Helyette egy jóval szélesebb alapon megfogalmazódó (vagy inkább újrafogalmazódó) közgazdaságtan bontakozik ki, amely a tervszerű/tudatos magatartás, felvilágosult önérdek és fenntarthatóság hármasa irányába mozdul el. Colander úgy véli, hogy a viszonylag „egyszerű” rendszerek tanulmányozása felől a komplex rendszerek megértése irányába mozdult el a tudomány, amelyben a kizárólag mikroalapozású deduktív elemzés természetszerűleg nem lehet megfelelő eszköz. Ehelyett számolni kell a kontextualitással, amely egyben a létező rendszerek megismerésének lehetőségét is megteremti. „Ezek a változások elvezetnek a közgazdaságtan egy olyan értelmezésétől, amely a sziporkázóan éleselméjű szereplők információgazdag környezetben történő tanulmányozását vállalja, egy olyan irányba, amelyben a közgazdaságtan az észszerűen cselekvő egyéneket információszegény környezetben tanulmányozza.”[39]

A fősodor medre az új évezredre egyértelműen kiszélesedett. Mindazon áramlatok megjelennek benne, amelyek készek a főáram bizonyos feltevéseit (és akár módszertanát) is elfogadni, míg másokat úgy vetnek kritika alá, hogy egyben megoldást is kínálnak a feltárt hiányosságokra.[40] Az új intézményi gazdaságtan is ilyen konstruktív és termékeny paradigmának tekinthető. E folyamatban központi szerepet játszott az a mind általánosabbá váló felismerés, hogy az információ maga is olyan szűkös jószág, amelynek megszerzése és feldolgozása költséget ró a gazdasági szereplőkre.

Joskow összefoglalóan az alábbi pontokban rögzítette az új intézményi gazdaságtan képviselőinek közös nézeteit (kutatási téma definiálása és a kutatási módszer):[41]

1.Az intézmények hatása a gazdasági teljesítményre. A gazdasági teljesítmény javítására foganatosított közpolitikák hatásossága az intézményi háttértől függ.

2.Az intézményi elemzésben is érvényesül a neoklasszikusoknál megszokott szigorú és pontos elméleti és módszertani igényesség; egyben felismerve, hogy egyéb, más, új eszközök használata is indokolt lehet az intézmények működésének és a gazdasági teljesítményben kimutatott eltérések megértésében.

3.Az elmélet és empirikus kutatás erőteljes egymásra hatása, interakciója (az elmélet által azonosított kapcsolatok empirikus igazolásának igénye, illetve az empirikus megfigyelések és anomáliák által felvetett kérdések elméleti igényű megválaszolása).

4.Interdiszciplinaritás az intézmények szerepének megértésében, hatásuknak a gazdasági teljesítményre és fejlődésére gyakorolt vizsgálatában.

5.Hosszabb távú dinamikus szempontok érvényre juttatása a kutatásban, különösen a technológiai változás, az innováció szétterjedése és az intézmények ezekre gyakorolt hatása.

6.Az intézmények vizsgálata által a megszokottnál jóval szélesebb körű alkalmazások és vizsgálatok eltérő gazdasági, politikai, kulturális kontextusokban (különféle fejlettségű, politikai berendezkedésű stb. országok tanulmányozása).

7.Az intézményi elemzés egyszersmind érzékeny a kormányzat szerepének és a politikai intézményeknek a közpolitika-formálásban és -végrehajtásban betöltött szerepére (anélkül, hogy saját politikai agendája volna).

De maga az új intézményi gazdaságtan is jelentős változásokon esett át az elmúlt évtizedekben. Eleinte az intézményeket „pusztán” az egyéni döntések egy további korlátjaként értelmezve azt feltételezték az új intézményiek – a neoklasszikus gazdaságtan hatása alatt –, hogy az intézmények olyan korlátok, amelyeket az egyének maguk alkotnak annak érdekében, hogy a társadalmi interakciók strukturálhatóvá váljanak. A kauzalitás iránya e szerint az egyéntől mutat az intézmények felé. A mi volt a kezdetekben (lásd még: természeti állapot) kérdésre ugyanakkor nem kívántak vagy nem tudtak választ adni. Williamson maga is azt feltételezte, hogy a piac olyan adottság, ami a kezdetektől létezett.[42] Az egyének pedig azután interakciókba kezdtek az adott természetes keretek között (például vállalatokat létesítettek). Azzal azonban Williamson már nem foglalkozott, hogy maga a piac is voltaképpen egy (meta)intézménynek tekinthető, holott a piac mint (meta)intézmény gondolata már Adam Smith (1776) magnum opusában is megjelent.[43]

Az „intézmény egyenlő (gazdasági) korlát” kezdeti leegyszerűsítést ezért nem véletlenül kritizálták a régi institucionalizmus képviselői, mint Hodgson (1993) vagy Khalil (1995). A régiek ugyanis jóval hangsúlyosabb szerepet tulajdonítottak az intézményeknek azt állítva, hogy az egyének kognitív képességeit végső soron ezek határozzák meg. Nem véletlen tehát, hogy azt is evidensnek vették a régi intézményi iskola képviselői, hogy a preferenciák nem lehetnek adottak, azok endogén voltát tételezték ezért fel.

A New Palgrave (régi) intézményi gazdaságtan szócikkét elemezve Csaba,[44] a szócikk szerzője, Warren Samuels alapján arra jutott, hogy a régi „intézményi irányzat a makrogazdaság szervezetére, erőviszonyaira, a társadalmi folyamatokkal való kölcsönhatásra, valamint a kormányzati szerepvállalás különböző célszerű(tlen) formáira összpontosít, szemben az egyéni jóléttel és a hatékony forráselosztás általános (mikro)ökonómiai alapelveivel és szempontjaival”. Ezzel szemben az intézményi gazdaságtan új vonulata (immáron egy másik szócikk szerint) adottságnak veszi az intézményeket, és azt vizsgálja, hogy azok miként befolyásolják az egyének döntéseit. „Nehéz nem látni, […] hogy ez utóbbi törekvés a főáram, mindenekelőtt a mikroökonómia fölvetéseivel rokon, ennek szemüvegén keresztül és eszközei révén értelmezi az ismétlődő játék szabályait. Vagyis: az oksági folyamatot épp fordítva írja le.”

A két intézményi iskola közötti határvonalak mindazonáltal oldódtak is valamelyest. Az 1990-es évektől kezdve – mások mellett Greif[45] vagy Knight[46] és a legtöbbek által ismert North munkáinak köszönhetően – a történelmi perspektívát nem elhagyva, az új intézményi iskolán belül is markánsan megjelent az az irányzat, amely a kognitív képességek, az ideológia, a hitek vagy éppen a kultúra stb. témáival foglalkozott.[47] A Douglass North kései munkáiban mind kiemeltebb szerephez jutó közös kulturális örökség a North nevével fémjelzett történeti-intézményi vizsgálatot mind közelebb hozta a régi intézményi gazdaságtanhoz, jelezve, hogy az éles választóvonal régi és új intézményi közgazdaságtan között halványult. Kolozsi ugyanakkor – helyesen – kiemeli, hogy a gazdaságtörténet nem azonos az intézményi gazdaságtannal, ám létezik olyan közös metszetük, amely alapján a gazdaságfejlődés mint történeti folyamat egyben az intézményi infrastruktúra fejlődését, alakulását is jelenti.[48] A történetiség így nem egyszerűen csak a deduktív elemzések s következtetések egy-egy esettanulmányaként, példájaként jelennek meg, hanem maguk is megalapoznak későbbi kutatásokat.

De North személyén túlmutatóan is, maguk a választott kutatási témák, amelyek hosszú-hosszú évtizedeken át csak a régi intézményi iskola művelőit foglalkoztatták, mostanra az új intézményiek érdeklődését is felkeltették. A régi és új intézményi gazdaságtan között mind intenzívebbé vált a párbeszéd. Egyik fél sem kérdőjelezi meg, hogy az egyének nem valamiféle vákuumban hozzák meg döntéseiket; azok ugyanis elválaszthatatlanok attól a társadalmi-intézményi közegtől, amelyben megszületnek. Az egyéni választások mindenkoron e közegbe ágyazottan, arra reflektálva, attól nem elválasztható módon születnek. A preferenciák endogenitásának elfogadása okán (elsősorban az intézmények evolúciója, változása eredményeként) pedig egyértelmű konvergencia is észlelhető a két irányzat között.[49]

1. ábra: A gazdaságelméletek (egy lehetséges) osztályozása

Forrás: Hodgson (2007): i. m. 15.

Az intézményi elmélet szemléletes elhelyezésére vállalkozott Hodgson.[50] Az 1. ábra vízszintes tengelyén az aktorok (minimális) száma található, amely az adott elmélet érvényesüléséhez szükséges. A függőleges tengely az egyének arról való tudását és mérlegelési képességének fokát méri, hogy más egyének mennyi tudással és mérlegelési képességgel bírnak az adott elmélet feltevései szerint. Az ábra bal alsó sarkában a közönséges, árdiszkrimináció nélküli monopólium található, amely a piacon aggregált keresleti görbével szembesül. A jobb alsó sarokban a monopólium ellenpontja, a (végtelenül) sokszereplős tökéletes verseny található, amelyben az aktorok kivétel nélkül árelfogadóak. A két szélsőség között ugyan helyet kap a nem tökéletes verseny is, ám stratégiai interakciók feltételezése nélkül. Ez volt korábban (az 1970-es évekig) a gazdasági szerkezet tankönyvi felosztása (a bevezető tankönyvek jellemzően ma sem mennek ennél tovább a gazdasági rendszerek tárgyalásában). Az ábra alsó részének szereplői ugyan racionális, hasznosságmaximalizáló szereplők, ám döntéseikben semmilyen formában nem kell azokra az információkra, illetve arra a tudásra hagyatkozniuk, ami a többi döntéshozó információval való ellátottságát, valamint döntési képességeit illeti.

A jobb felső sarokban helyezhető el az ábrán az 1970-es évek végétől induló és az azt követő évtizedben kiteljesedő racionális várakozások modellje. Az újklasszikusok feltevése az volt, hogy az egyének tisztában vannak a gazdaság modelljével, a meglepetések csak egyszeri (és átmeneti) hatásúak, az embereket nem lehet folyamatosan félrevezetni (lásd különösen a hosszú távú Phillips-görbe hipotézisét). Ehhez köthető Lucas tétele is, miszerint a kormányzati beavatkozás hatástalan, mivel a gazdaságpolitika maga is a modell részévé válik, annak endogén tényezője lesz. A piac szereplői információval bírnak nemcsak a gazdaság múltbéli és jelenlegi kondícióiról, hanem a gazdaságpolitika természetéről is, és – a rendelkezésükre álló információk alapján – következtetni tudnak annak jövőbeli alakulására. Racionális várakozásokat feltételezve tehát a döntéshozók minden rendelkezésükre álló információt felhasználnak (ahhoz korlátok nélkül hozzá is férnek) és végeredményben a lehetséges legjobb becslés születik.

A racionális várakozások elméletét a játékelmélet meggyökeresedése követte (a felső sorban, középütt és balra) az 1980-as években. A játékelmélet sem csak azt feltételezi, hogy minden szereplő racionális, hanem egyben azt is, hogy minden egyén tisztában van azzal, hogy mindenki más is racionálisan viselkedik. A játékelmélet a stratégiai interakciók terepe, viszonylag kevés szereplőt feltételezve. A viselkedésalapú játékelmélet térnyerése okán a játékelmélet territóriuma azonban lefelé is terjeszkedett. Ez esetben az a feltevés érvényesült, hogy az egyének másokról csak részleges és nem teljes stratégiai deliberációt feltételeznek.

Az evolúciós elmélet és az intézményi gazdaságtan e fenti elméletekhez képest középütt helyezkedik el (a játékelmélet alatt, illetve a monopólium és tökéletes verseny mint szélsőségek között és felett). A döntési környezetet egyfelől bizonytalanság, másfelől komplexitás jellemzi. Az egyének ismerete pedig korlátozott arra vonatkozóan, hogy mások milyen információkkal bírnak, és azok alapján milyen döntéseket hoznak. Az egyének várakozásaikat (és következésképpen döntéseiket) ezért elsősorban a gazdaságot meghatározó intézményekre, szabályokra építik. A döntéshozatalban a korlátosság a meghatározó tényező.

Intézmények

Habár az új intézményi gazdaságtan korántsem egységes kutatási program, az intézmények kitüntetett szerepének feltételezése minden irányzatában megjelenik. Az intézmények (illetve az intézményi keret) ebben a felfogásban nem adottság, hanem maga a kutatási téma kiegészülve az intézmények hatásainak vizsgálatával.

Ahogyan maga a tudományterület is folyamatosan változott és mélyült, úgy az alapjául szolgáló koncepció, az intézmény tartalma is módosult. A régi intézményi gazdaságtan művelői számára az intézmények mindazonáltal jóval szélesebb értelmet nyertek, mint a főáramot elhagyni nem kívánó új intézményiek számára. Előbbiek főként a hagyományok, a szokások és normák területéhez horgonyozták le az intézmények fogalmát, amelyek az egyéni és csoportos tevékenységeket, sőt végső soron a világról, társadalomról és gazdaságról való gondolkodásunkat is meghatározó módon alakítják.[51] A régi iskola mostani képviselői közül Hodgson például így definiálta az intézményeket: a társadalmi szabályok azon rendszere, amely strukturálja a társadalmi interakciókat.[52] Hodgson meghatározása – Veblenéhez hasonlóan – az intézményeknek mind a gondolkodásban, mind a várakozások megfogalmazásában, mind pedig a cselekvésben szerepet szán.

Ahogyan a korábbiakban láttuk, a régi intézményi vonallal szembeni általános kifogás volt, hogy annak nem volt szisztematikus elméleti alapozottsága, ezért az új intézményi gazdaságtan képviselői – különösen a kezdetekben – az intézmények meghatározására is jóval szűkebb definíciót kerestek azzal az egyértelmű céllal, hogy a koncepció egyfelől illeszkedjen a neoklasszikus ökonómia elméleti rendszeréhez, másfelől az intézmények meghatározása egyben operacionalizálható is legyen.

North klasszikus meghatározása[53] szerint az intézmények a társadalom játékszabályai; olyan, ember által alkotott korlátok, amelyek a gazdasági mellett a politikai és a társadalmi interakciókat is strukturálják. Az emberek azért hozzák létre őket, hogy eligazodjanak a világban, hogy mérsékeljék a bizonytalanságot és szabályozzák a társas érintkezéseiket. Ebben a felfogásban tehát a neoklasszikus elmélet döntési környezete annyiban válik komplexebbé, hogy az intézmények is megjelennek és korlátként hatnak a döntéshozatalra, behatárolva a választási lehetőségeket és meghatározva az adott gazdasági döntés (cselekvés) költségeit. Az intézmények definíciója tehát nagyban eltér a köznapi szóhasználattól. Amit ugyanis a köznyelv intézményeknek tekint, azt az intézményi iskola szervezetekként azonosítja. A szervezetek kifejezés alatt pedig elsősorban az érintetteket, azaz az egyének valamely jól definiált csoportját érti. Az intézmények definíciós sokszínűségét szemlélteti a 3. táblázat.

3. táblázat: Az intézmények fogalmának különféle meghatározásai

Az intézmény…

Forrás

a konstituáló szabályok rendszere/összessége

Searle (2005)

a normatív tevékenységek valamely közösség által konstruált rendszere

Tuomela (2013)

a közös cselekvéseket szabályozó konvenciók és normák struktúrája

Miller (2001)

a társadalmi interakciókat strukturáló megalkotott és beágyazott társadalmi szabályok tartós rendszere

Hodgson (2006)

az interakciók rendszere vagy strukturált folyamatai

Lawson (1997)

adott aktorok által használt adott szabályok

Ostrom (1992)

azon társadalmi (ember által alkotott és nem fizikai) tényezők, amelyek adottságok mindazon egyének számára, akiknek a magatartására hatással van

Greif (2006)

kognitív médium

Aoki (2011)

a játék formája

Hurwicz (1996)

egyensúly

Calvert (1995), Aldashev et al. (2012), Elsner (2012)

Forrás: Claudius Gräbner – Amineh Ghorbani: Defining Institutions – A Review and a Synthesis. ICAE Working Paper Series, no. 89 (2019. február). 6. – változtatásokkal

Hodgson azon igyekezetében,[54] hogy közelebb hozza egymáshoz a két intézményi irányzatot, azt hangsúlyozza, hogy miközben az intézmények valóban korlátként jellenek meg az emberi döntésekben, egyszersmind nemcsak azok, hanem támogató/előmozdító feltételei is lehetnek olyan döntéseknek és cselekvéseknek, amelyek az adott intézmények hiányában nem álltak volna elő. Az intézmény tehát nemcsak a szó szokványos értelmében korlát, hiszen megnyitja az utat új lehetőségek irányába is – elegendő a nyelvhasználatra vagy a közlekedési szabályokra gondolni.

Fontos különbségtétele Northnak,[55] hogy ezen ember által alkotott korlátok, amelyek végső soron az emberi döntések és tevékenységek minden szintjét (legyen szó a gazdaságról, a politikáról vagy bármely más alrendszerről) alakítják (vagyis maguk az intézmények) mind informális, mind pedig formális alakot ölthetnek. Előbbi alatt értve a többnyire íratlan szabályként megjelenő szokásokat, hagyományokat, tabukat, viselkedési normákat stb. Ezek ismeretét, tiszteletét egy adott közösség (akár a társadalom egésze) várja el az egyéntől, amelyekhez a racionális egyén ezért alkalmazkodni igyekszik. Illetve ha nem így tesz, deviáns viselkedést tanúsít, akkor annak költségei lesznek számára, ezért – mérlegelve a társadalmi nyomás költségeinek negatív hatásait – igyekszik ezen viselkedési mintákat internalizálni.

Ezzel szemben az írott formában megjelenő úgynevezett formális intézmények az alkotmányra, a jogrendszerre, a törvényekre, a tulajdonjogokra, a különféle szabályozásokra és mindezek kikényszerítésére stb. utalnak. North nemcsak tartalmában,[56] de hatásában is különbséget tesz a két intézménytípus között hangsúlyozva, hogy az informális intézmények megváltoztatása (azok beágyazottsága miatt) jóval időigényesebb és költségesebb folyamat, mint a formálisoké, amelyeket egy-egy törvény megváltoztatásával is felül lehet írni. Az egyének alkalmazkodása is más, és ezért más időtávokon értelmezendő.

North ezen különbségtétele azért is lényeges, mert a formális intézmények hiánya (mint például stabil jogrendszer) nem jelent egyszersmind intézményi vákuumot is. Az informális intézmények a különféle viselkedési normák, szokások stb. formájában ekkor is jelen vannak egy társadalomban, és meghatározó módon alakítják annak fejlődési pályáját. Ám e „terelés” – az informális intézmények természetéből adódóan – soha nem lehet olyan precízen kidolgozott, mint egy konkrét szerződés, amely a jogok és kötelezettségek széles skáláját képes megjeleníteni és egyértelműen szabályozni. Az informális intézmények tehát akképpen válhatnak gátjaivá a gazdasági fejlődésnek, hogy ez a tágabb környezet képtelen megágyazni a sokszereplős, a személyes kapcsolatoktól teljesen elvonatkoztató (impersonal) formalizált szabályok ösztönző és teljesítményformáló térnyerésének.

A témában készült egyik legkorábbi világbanki jelentés a megkülönböztetés kapcsán például azt emelte ki, hogy a fejlődő országokban gyakorta az informális intézmények helyettesítik a formálisokat is, mivel ez utóbbiak többnyire relatíve gyengék, kiforratlanok, vagy a jogszabályok, szerződések kikényszerítése nehézkes, esetleg létre sem jöttek az adott formális intézmények. E folyamatok a gazdasági fejlődésre is hatással vannak, mivel a formális intézményi keretek fejletlensége végső soron a tranzakciós költségeket növeli az adott gazdaságban. A fejlődés – amelyet a jelentés, összhangban az új intézményi gazdaságtani paradigmával, piacépítésként értelmez – így egyszersmind az intézményi keretrendszer gazdagodását és erősödését is jelenti, jelezve, hogy az oksági irány nem egyirányú, hanem oda-vissza hatás történik: a fejlődés erősíti az intézményeket, amelyek azután a felfejlődés támaszaivá válnak.[57] Chang ugyanakkor magát a Világbankot (illetve a Valutaalapot) kritizálta azt állítva, hogy a nemzetközi pénzügyi szervezetek érdeklődése pusztán azért fordult az intézmények és a fejlődésre gyakorolt hatásuk felé, mert így elterelhetővé vált a figyelem korábbi elhibázott gazdaságpolitikai ajánlásaikról. Hiszen ha egyszer az intézmények nem jól funkcionálnak, akkor még a legjobb gazdaságpolitika sem lehet működőképes.[58]

Az informális és formális intézmények között egyfajta hierarchikus viszony is feszül, amennyiben az informális intézmények nagy részben alakítják, formálják a formálisokat. E viszonyrendszer sematizált „ábrázolását” Williamson kísérelte meg,[59] aki négy szintre bontotta az intézményi vizsgálatot figyelembe véve az intézmények tartalmát és céljait, valamint kialakulásuk és változ(tat)ásuk időtartamát. A szintek elkülönítése az analitikai tisztázást szolgálta. Mindazonáltal nem vonta kétségbe, sőt kifejezetten hangsúlyozta Williamson, hogy e szintek vegytiszta elkülönítése lehetetlen, azok szorosan egymásra épülnek, átszövik egymást oda-vissza hatásokkal erősítve a kapcsolati hálót (bár érdemes hangsúlyozni, hogy Williamson kifejezetten a felsőbb szintekről az alsóbbak felé irányuló oksági hatásokat emelte ki, a visszahatásokkal érdemben nem foglalkozott).

4. táblázat: Az intézményi elemzés négy szintje

Szint

Tartalma

Változás időtávja

Releváns tudományterület

1. szint

Beágyazottság (a társadalom széles értelemben vett struktúrája)

Informális intézmények: szokások, tradíciók, társadalmi normák, vallás stb.

(exogén változók)

Évszázadok, illetve válságok, sokkok esetén

Társadalomelmélet

2. szint

Intézményi környezet

(játékszabályok)

Formális intézmények: politikai rendszer,

alkotmány, jogrendszer, tulajdonjogok

(exogén és endogén változók)

Hosszú táv, 10–100 esztendő

Tulajdonjogok közgazdaságtana,

pozitív politikaelmélet,

politikai gazdaságtan

3. szint

Kormányzás

(a játék „lejátszása”)

Szerződéses viszonyok,

a kormányzási struktúrák és tranzakciók egymáshoz igazítása,

szervezetek létrehozása

(endogén változók)

Középtáv, 1–10 esztendő

Tranzakciós költségek gazdaságtana

4. szint

Erőforrás-allokáció

Alkalmazkodás az árakhoz, mennyiségekhez,

az ösztönzőrendszer finomhangolása

(endogén változók)

Rövid táv, folyamatos

Neoklasszikus gazdaságtan

Forrás: Williamson (2000): i. m. 597. alapján, Cassey Lee – Peter Loyd: A Review of the Recent Literature on the Institutional Economics Analysis of the Long-Run Performance of Nations. ISEAS Economics Working Paper No. 2016-1. 2016. január. 4. felhasználásával – módosításokkal

Az első szintet Williamson a társadalmi beágyazódás (és beágyazódottság) szintjének nevezi.[60] Ez voltaképpen az informális intézmények mint normák, szokások, tradíciók, sőt akár a nyelv vagy a vallás szintje is. Az intézményi hierarchia csúcsa, ami a hosszú távú fejlődés szempontjából alapvető fontosságúnak tekinthető, informális intézmények terepe, gyakorta kultúra gyűjtőnév alatt azonosítja a vonatkozó szakirodalomban. Alesina és Giuliano áttekintésükben azonban azt hangsúlyozták,[61] hogy az informális intézmények és a kultúra valójában ugyanarra a fogalomkörre utalnak, megkülönböztetésük inkább csak szemantikai szempont; amikor ugyanis operacionalizálni próbálják e fogalmakat különféle szerzők, akkor valójában rendre azonos formában teszik azt, azonos változókat rendelnek e két koncepcióhoz. Ami számít, az a kultúra (vagy informális intézmények) és a formális intézmények viszonya.

Az új intézményi gazdaságtan legtöbb kutatója számára ez a szint adottságként jelentkezik, amelyet évszázados, spontán és evolutív fejlődés formált. Az intézményi változás e szinten rendkívül lassú, évtizedeket vagy akár évszázadokat átölelő folyamat, amelyet nagy fokú inertia jellemez. Az első szinten található informális intézményeknek elsősorban abban van szerepük, hogy miként tekint és gondol magára egy társadalom, miként épül fel és miként szerveződik meg. Ez legfőképpen az elvárásokban fogalmazódik meg. A kikényszerítés értelemszerűen nem lehet formális szabályokhoz kötött, de az elvárt viselkedési mintáktól való eltérést az adott közösség büntet(het)i. Habár Williamson maga ezek eredetével, változásával, sőt hatásaival sem foglalkozik érdemben (és ezen kérdések vizsgálatát a szociológia, az antropológia stb. művelőire bízza), mindazonáltal ez nem jelenti azt, hogy az informális intézményeket az új intézményi iskola ne próbálná megérteni és beépíteni a paradigma elméleti rendszerébe, lásd mások mellett a már említett Greif, Knight vagy North munkáit. A régi institucionalista iskola képviselői, ideértve a már szintén említett Commonst vagy Veblent, de ideértve Polányit is, ugyanakkor annál nagyobb figyelmet szenteltek a megértésben e szintnek.

Az elemzés második szintje az az intézményi környezet, ami praktikusan a formális intézményeket öleli fel, ideértve az alkotmányt, a tulajdonjogokat, a jogrendszert. Az evolutív folyamatok mellett itt már a közvetlen emberi akarat és cselekvés (dizájn) is jelentős szerepet játszik az intézmények alakulásában, formálódásában. A meghatározó szereplők pedig a végrehajtó hatalom, a törvényhozás, az igazságszolgáltatás, a kormányzati bürokrácia, a kormányzat különböző szintjei. E szint fontos eleme a tulajdonjogok és a szerződéses jog definiálása és kikényszerítése. Eltekintve a nagy horderejű, radikális változásoktól, mint a forradalmak vagy a katonai hatalomátvétel stb., ez esetben is több év, illetve évtized szükséges az érdemi változásokhoz.

A harmadik szint az intézmények kormányzásának szintje, ahol a hangsúly a szerződéses viszonyok definiálására kerül. Ez az a szint, amelyben megvalósulnak a tranzakciók, ahol tehát az intézmények mint ösztönzőrendszerek ténylegesen kifejtik hatásukat, vagy ahogyan Williamson fogalmaz[62] utalva North szóhasználatára:[63] a játék „lejátszásának” terepe. A társadalmi kormányzás architektúrájaként felépülnek mindazon szervezetek (így maga az állam is, vagy a különféle vállalatok stb.), amelyekben a tényleges döntések és cselekvések megszületnek. Mint ilyen, itt jut szerephez a tranzakciós költségek gazdaságtana, az új intézményi gazdaságtan talán legismertebb területe.

Maga az új intézményi iskola leginkább a 2. és 3. szintekkel, azok kölcsönös egymásra hatásával foglalkozik. Ezt fejezi ki plasztikusan Ménard és Shirley,[64] amikor is az új intézményi gazdaságtan meghatározása alapján azt állítják, hogy „egy piacgazdaság teljesítménye a formális és informális intézményektől, valamint azon szervezeti módozatoktól függ, amelyek előmozdítják a magántranzakciókat és a kooperatív magatartást”. Kihívást jelent ugyanakkor az elmélet számára az 1. szint és a további szintek közötti kapcsolat egyértelmű tisztázása, amely nélkül azonban végső soron a 2. és 3. szintek létrejötte és változásának okai is nehezen vagy csak részlegesen érthetők.[65]

Lin és Nugent[66] elhatárolja egymástól az intézményi elrendeződést (szerveződést) (institutional arrangements) és az intézményi struktúrát (institutional structure). Előbbi – mint az intézmények szűkebb értelmezése – mindazon magatartási szabályokat fedi le, amelyek adott (döntési) környezetben az egyéni viselkedést formálják, alakítják. Az intézményi struktúra pedig az előbbi intézményi elrendeződések összessége, magában foglalva Williamson mindhárom szintjét, azaz a kultúrától, ideológiától indulóan a jogrendszeren át a konkrét szervezetekig stb. fogja át az intézmények összességét.

Az első három szint (előbbi szóhasználattal: az intézményi struktúra) végső eredőjeként definiálható azután az intézményi elemzés negyedik szintje, ami voltaképpen a neoklasszikus gazdaságtan alapjain megfogalmazott erőforrás-allokáció. Az intézményi elmélet szerepe itt elsősorban az, hogy a korábbi szintek alapján árnyalja, módosítsa az optimalizációs eljárás feltételrendszerét, kiegészítve azt mindazon intézményi korlátokkal, amelyek a gazdasági szereplők döntéseit és cselekvéseit meghatározó módon formálják. Williamson[67] négyszintű elemzési keretrendszerével többszörösen is aláhúzza a korábban már megfogalmazottakat: az új intézményi gazdaságtan nem a neoklasszikus gazdaságtan ellenében fogalmazta meg kutatási programját, nem kívánja támadni azt, különösen nem leváltani kívánja azt. Célja ehelyett, hogy a főárammal szoros szimbiózisban, a két iskola komplementaritását hangsúlyozva igyekezzen magyarázni a gazdasági rendszer állapotát (így különösen fejlettségi szintjét) és konkrét történéseit.

Az operacionalizálás megkövetel további osztályozásokat is az intézményeken belül. Az intézmények így például hatóterületenként is elkülöníthetők, azaz megkülönböztethetünk gazdasági, politikai, jogi és társadalmi intézményeket.[68] Gazdasági intézmények alatt értve a termékek és szolgáltatások termelését, allokációját és elosztását meghatározó szabályokat. A politikai intézmények köre mindazon szabályokra kiterjed, amelyek a politikai rendszer jellegét (például parlamentáris vagy prezidenciális stb.), a választási rendszert, a fékek és egyensúlyok rendszerét stb. meghatározzák. A jogrendszer intézményei kapcsán leginkább a tulajdonjogok eredetére és kikényszerítésére kerül a hangsúly. A társadalmi intézmények pedig többnyire mindazon szabályokat lefedik, amelyek az oktatáshoz, az egészségügyhöz, a társadalombiztosításhoz stb. való hozzáférést vagy általánosabban a gazdasági szereplők viszonyait szabályozzák.

Az intézményi elemzés „aranyhármasa”

Az egymásra épülés és kiegészülés jegyében az új intézményi gazdaságtan – az intézmények fogalmán túl, pontosabban azokat specifikálva – három további kulcsfontosságú koncepcióval operál, gazdagítva általuk a főáramot. E három fogalom, vagyis a tranzakciós költségek, a tulajdonjogok és a szerződések, az intézményi elmélet úgynevezett „aranyhármasa” (golden triangle).[69]

Az új intézményi gazdaságtan elfogadja a szűkösség és ekképpen a verseny feltevéseit. De elveti az instrumentális racionalitást, ami végső soron felelős azért, hogy a neoklasszikus gazdaságtan intézménymentes kutatási programmá vált. Instrumentális racionalitást feltételezve ugyanis nincs szükség sem formális, sem pedig informális intézményekre, hiszen feltételezhető, hogy az egyének minden szükséges információhoz hozzájutnak és felhasználnak döntéseikben, ezek fellelése nem okoz számukra problémát, nem kell költséges extra erőfeszítéseket tenniük azok megszerzése érdekében. A valóságban azonban az információ sohasem teljes, és az emberek nem is bírnak azzal a mentális kapacitással, amivel képesek volnának minden információ érdemi és teljes feldolgozására.[70]

A neoklasszikusok Adam Smith láthatatlan kéz koncepciójának, vagyis a gazdasági alrendszer pénzrendszer általi koordinációjának formalizálására koncentráltak. Az egyének adott technológia és ízlés mellett az árrendszer jelzései alapján döntenek/választanak, következésképpen a neoklasszikus ökonómia erre és csak erre koncentrál, minden, ami az árrendszeren túl van, az számukra irreleváns. A főáramot hosszú időn át e folyamat tökéletes leírása, nem pedig a nagy kép megértésének igénye motiválta. Ám a láthatatlan kéz metafora olyan szélsőségesen decentralizált helyzetet ragad meg, amely a valóságnak csak egy kis szeletét írja le. Az ármechanizmus használatának ugyanis költsége van (a felek közötti egyeztetések, szerződések megírása, monitorozása, betartatása stb. formájában), ennek felismerése központi jelentőségű volt a közgazdaság-tudományban. A koordináció, a tranzakciók költsége végső soron az intézményeken (legyen az politikai, jogi, gazdasági) múlik. A valóságban ezért nem is az árrendszer, hanem az intézmények azok, amelyek meghatározzák egy gazdaság teljesítményét. Nem véletlenül fogalmazott úgy Coase,[71] hogy „[a]mit én tettem, az az, hogy megmutattam a gazdasági rendszer működésében a […] termelés intézményi struktúrájának fontosságát”. Jogosan érvelt tehát Mike amellett, hogy Coase munkásságának fókuszában nem is maga a „nagykép”, vagyis a gazdaság rendszere, hanem annak részei, alkotóelemei álltak. De nemcsak rá volt jellemző ez a fajta mezoszintű vizsgálat, hanem az új intézményi gazdaságtan más művelőire is, „akiknek az elemzései a gazdasági jelenségek »középszintjén« mozognak: a gazdasági élet játékszabályait vizsgálják, az egyéni döntések és a komplex makrogazdasági jelenségek között félúton”.