Kötelékek hálójában

A „Vízzé válik a vér?” sorozat 2. kötete

Bordás Róbert

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tangled Ties

Copyright © 2025 Robert Bordas

Hungarian translation

Copyright © 2025 Robert Bordas

Anyanyelvi lektor, korrektúra: Éli Nóra

Borítóterv: Dominika Mars

A regény fikció. Esetleges hasonlóság valós, akár élő, akár elhunyt személyekkel csupán a véletlen műve.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó vagy a szerző írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható. A szöveg idézése kizárólag a szerzői jogi törvényben lefektetett elvek mentén lehetséges.

ISBN: 978-80-909197-5-4 (paperback)

ISBN: 978-80-909197-6-1 (ePUB)

Kiadó: Róbert Bordás, Brno, Czech Republic

www.robertbordas.com

Tartalomjegyzék

1. 1. fejezet - Juhar

1. Avoca környékén, Pennsylvania, 1888. május

2. 2. fejezet - Florence

1. Scranton, Pennsylvania – New York City, NY, 1888. november – 1889. március

3. 3. fejezet - Betka

1. Harrington, Pennsylvania, 1895. május

4. 4. fejezet - János

1. Cseri, Északkelet-Magyarország, 1895. március

5. 5. fejezet – George

1. Harrington, Pennsylvania – New York City, NY, 1895. május – június

6. 6. fejezet - Juhar

1. Scranton, Pennsylvania, 1899. augusztus – október

7. 7. fejezet - Lizzy

1. New York City, NY, 1899. augusztus – szeptember

8. 8. fejezet - Lizzy

1. New York City, NY, 1907. február

9. 9. fejezet - Lizzy

1. New York City, NY – Harrington, Pennsylvania, 1907. június – július

10. 10. fejezet - Lizzy

1. New York City, NY, 1907. szeptember – december

11. 11. fejezet - Lizzy

1. Harrington, Pennsylvania New York City, NY, 1907. december – 1908. március

12. 12. fejezet – Florence

1. New York City, NY, 1908. március – április

13. 13. fejezet - Lizzy

1. New York City, NY, 1908. április – június

14. 14. fejezet – Florence

1. New York City, NY, 1908. május – június eleje

15. 15. fejezet - Lizzy

1. New York City, NY, 1908. június

16. 16. fejezet – Florence

1. New York City, NY, 1908. június

17. 17. fejezet – George

1. Harrington, Pennsylvania, 1908. június vége

18. 18. fejezet - Lizzy

1. New York City, NY, 1908. június vége

19. 19. fejezet - Lizzy

1. New York City, NY, 1908. június vége

20. 20. fejezet – Florence

1. New York City, NY, 1908. június vége

21. 21. fejezet - Lizzy

1. Harrington, Pennsylvania, 1908. július – szeptember

22. 22. fejezet - Betka és George

1. Harrington, Pennsylvania, 1908. október

23. Köszönetnyilvánítás

24. A szerzőről

25. A szerző további könyvei

1. fejezet - Juhar

Avoca környékén, Pennsylvania, 1888. május

A Gonosz Szellem ismét összeszorította Juhar torkát, amikor nem sokkal hajnal után Anya magával vonszolta az erdőbe. Juhar belátta a gyűjtögetés szükségességét, de kukoricahéj babáját is odaadta volna egy napfényes délutáni bóklászásért az erdőben, ahelyett, hogy a fák között megbúvó hajnali derengéstől kelljen reszketnie. Megdermedt és borzongás futott végig gerincén, ahogy ráébredt gondolatai következményére. Dehogy, a babát soha nem adná oda, semmiért!

Anyja a törzsének nevét viselte, Oneidának hívták. Nem kímélte lányát, Juhar már kicsi gyermekkora óta közeli kapcsolatba került mindenféle házimunkával. Mostanra, mikor már hatodik tavaszát élte, tudott tüzet rakni, kávét főzni, néhanapján reggelit készíteni, padlót takarítani, csirkéket etetni, begyűjteni a tojásokat és kimosni kisebb ruhákat. Ám esténként Anya csodálatos mesékkel kárpótolta, sőt még kukoricahéj babát is készített neki. Az – a szokásnak megfelelően – arctalan volt, hogy emlékeztesse a gyerekeket, ne legyenek önteltek külsejük miatt, mindazonáltal Juhar a babáját arc nélkül is gyönyörűnek látta. Anyja saját, hollófekete hajából vágott apró tincsekkel díszítette a baba fejét, és színes ruhát varrt azokból a szövetfecnikből, amiket egyszer egy szemeteskukában talált városbéli keresgéléseik során. Juhar Gagöhsának, Hamis Arcnak hívta babáját.

Hamis Arc azonban most otthon volt, Juhar takarója alatt, és türelmesen várta, hogy Juhar és anyja hazatérjenek. Mint szinte minden nap, most is ehető gombákat kerestek, főleg kucsmagombát, aztán vadpórét, rebarbaraszárat és pitypangot, hogy egyhangú bab- és kukorica ételeiket némileg változatossá és táplálóbbá tegyék. Nyáron erdei bogyókat is találtak az útjukon. Ahogy a nap feljebb kúszott, simogató meleg burkolta be Juhart puha takaróként, és felkeltette reményét, hogy érett szamócára bukkan. Az illatos csemegét ott helyben megenné, mivel egy kiadós reggelizés még jó két óráig nem fogja lecsendesíteni üres gyomrát.

Apja, Repülő Nyíl, a gazda földjére ment dolgozni, amikor ők maguk az erdőbe indultak. Amíg az idénymunka tartott, kenyér és bab került az asztalra, de ha nem spórolnak télire, akár éhen is halhatnak. Télen kevés volt a munka, ezért a tavasztól őszig tartó gyűjtögetés okvetlenül szükséges volt.

Az erdő szélén bóklászva, ahol napközben a sugarak elérték a talajt, ellátva a gombákat a szükséges meleggel, Juhar egy kiszáradt szilfatönk mellé kuporodott. Kezei óvatosan végigsimították a tavalyi avart. Elmosolyodott, ahogy tenyere egy puha, szivacsszerű gumóba ütközött. Jónéhány sárgás, méhsejtekre emlékeztető gombafej tűnt elő, ahogy szétkotorta a leveleket.

– Anya – szólalt meg Juhar halk hangon, nehogy felébressze a szellemeket. – Egy egész fürt kucsmagombát találtam.

Anya átlépett egy bokron, és rámosolygott. – Sasszemű lányom van.

Már volt vadpóré a kosarában. Felszedték az összes gombát, amit Juhar talált, majd továbbra is guggolva, törpelépésekkel mozogva vizsgálták meg a környéket. Anya adta fel először a keresést, felállt, és egy sárga pitypangfejekkel teli rét felé indult. – Gyere, segíts, rengeteg van itt – szólt hátra lányának a válla fölött.

A még mindig földön kuporgó Juharba beleszorult a kiáltás, miközben karját anyja felé nyújtotta, ám tekintetét képtelen volt elszakítani az üreges fatörzstől. Csak az anyja irányából jövő dobogásra nézett fel, és megkönnyebbülten látta, ahogy az rohan felé. Anya ledobta kosarát és leguggolt Juhar mellé.

– Mi történt? – kérdezte.

– Egy halott törpe – suttogta Juhar, és a kiszáradt fa törzse alá mutatott. A fekete göncök egy apró alakot bújtattak a korhadt, ásító üregben.

Anya tekintete követte Juhar kinyújtott karját, és élesen beszívta a levegőt.

– Inkább egy fiú – mondta, ahogy lehajolt és megbökte a testet.

A durva fekete nadrágszárak megelevenedtek, rúgtak egyet, és halk nyöszörgés hallatszott.

– És nem halott – állapította meg Anya sóhajtva.

A fiú fejét sapka takarta, ami Hamis Arc arctalanságára emlékeztette Juhart. Összeszedte minden bátorságát, és fojtott rémülettel kinyújtotta kezét, hogy megemelje a sapkát. Az lecsúszott, és Juharra a világ legkékebb szemei meredtek riadtan. A fiú megmozdult, mintha fel akarna állni, de aztán visszaesett. Fájdalmas nyögés szakadt ki torkából.

Anya elővette kulacsát, és a fiú szájához tartotta, miközben furcsán pislogott, mintha valami a szemébe ment volna. A fiú mohón ivott, majd újra felnyögött.

Annak ellenére, hogy a korom és a piszok egy árnyalattal sötétebbé tette bőrét az övékénél, Juhar tudta, hogy a fiú fehér. A kék szem és világosbarna haj nagy ritkaság volt az övéi, vagyis a Seneca indiánok körében. Nem mintha sok Senecát látott volna itt a Deer családon kívül, de emlékezett másokra még két évvel ezelőttről, mikor Apa, munkát keresve, úgy döntött, hogy délre költöznek a rezervátumból.

A fiú felült, ismét nyögött egyet, és megpróbált közöttük átsiklani, de lábai nem bírták, és összeesett. Anya addig kotorászott válltáskájában, míg rá nem akadt egy darab kukoricalepényre. Soha nem ment el otthonról enélkül. A fiú kikapta Anya kinyújtott kezéből az ételt, és azonnal majszolni kezdte, miközben kisimultak homlokán a fekete ráncok.

Juhar összevonta szemöldökét. Végül is a fiú most az ő lehetséges reggelijét falta fel. Gyomra a jogaiért korgott. Juhar próbált a szamócákra gondolni, melyeket a hazafelé vezető úton remélt megtalálni, felidézte csábítóan hívogató illatukat, és ízlelőbimbóit betöltő édes nedvüket. Többször is nagyot nyelt, hogy lecsitítsa gyomra lázongását.

– Mit csináljunk vele? – kérdezte Juhar az anyjától Seneca nyelven.

– Mit csinálnánk vele? Hamarosan összeszedi magát, és megy, amerre a lába viszi. Nekünk gyökereket és gombákat kell gyűjtenünk.

Juhar bólintott. Anya egy bokron átgázolva a rét felé indult, ahonnan a pitypangok integettek. Leguggolt, és elkezdte egy bottal kitúrni a gyökereket a földből. Juhar felállt, de amint anyja után szaladt, érezte hátán a fiú tekintetét.

Megtöltötték kosarukat pitypanggal, aminek mind gyökere, mind pedig zöld szára és virága értékes táplálékként szolgált, majd elindultak a hazafelé vezető ösvényen. Ahogy közeledtek az erdő széléhez, Juhar hátranézett.

A fiú harminclábnyira mögöttük állt, és egy fatörzsnek támaszkodva figyelte őket. Fekete ruhájában beleolvadt az erdő szürkeségébe, de ragyogó kék szemei világítottak az ébredő hajnali fényben, mely pompás reggelt ígért. Juhar követte anyját az ösvényen, de nem tudta megállni, hogy húsz lépésenként vissza ne nézzen. A fiú egy vastagabb ágra támaszkodva botorkált utánuk, fél lábon ugrálva. Juhar észrevette arca torzulását, mikor a fiú véletlenül rálépett a jobb lábára.

– Anya! – Juhar megrántotta anyja ingujját, mikor az utolsó kanyarba értek, és otthonuk már látszott a messzi távolban, megbújva a többi kunyhó között, fél mérföldre a falutól.

A fiú az ösvény szélén állt, távolságot tartva tőlük. Egy fának támaszkodott, és szinte megdermedt Anya méregető tekintetétől. Juhar is figyelte anyját. Anya vállat vont, majd elindult a házikójuk felé. Juhar csalódottan követte, de figyelme hamarosan az aljnövényzetre terelődött, szorgalmasan pásztázva azt, a szamóca cikcakkos leveleit keresve. Mikor végre megpillantotta, hogy rózsaszín és piros bogyók mosolyognak rá apró leveleik alól – egy terjedelmes fenyő alatt a patak partján –, megdobbant a szíve. Leguggolt, és pillanatok alatt az összeset leszedte. Az első hármat rögtön befalta, a többit oldaltáskájába rejtette és gyorsan az anyja után futott. Mintegy száz yarddal arrébb még több szamócát talált. Juhar sietett felkapkodni őket, mielőtt Anya észrevette volna, hogy lemaradt, és egy dalt dúdolva jelezte neki, hogy pár lépéssel mögötte követi őt.

Kis táskája dagadozott a jó marék bogyótól. Nem bírta megállni, hogy le ne nyalja ujjairól a vöröses nedvet, miközben utolérte Anyát, aki átkelt a patakot átívelő rozoga fahídon ötven lábra az otthonuktól.

– Mindjárt jövök – szólt Juhar az árnyékszék felé intve, mikor Anya kinyitotta a házikó ajtaját.

A fiú fekete nadrágja jól kitűnt a patak partján lévő zöld fűből. Juhar visszarohant hozzá, de ahogy közeledett, lelassította lépteit, majd térdre rogyott és közelebb kúszott. A fiú a patak fölé hajolt és szürcsölve ivott. Azonnal visszahúzódott, mikor észrevette a kislányt.

Juhar benyúlt az oldaltáskájába, és felkínálta neki a marék szamócát. Kicsit összenyomódtak, de illatuktól kicsordult a nyála, és remélte, hogy a fiú is megérzi az édes aromát. Juhar határozottan nyújtotta karját a fiú felé, oda se nézve, mi van a kezében, nehogy meggondolja nagylelkűségét.

A fiú ajka alig észrevehető mosolyra görbült. Nedves tenyeréből, amely most tiszta és rózsaszín volt, de tele csúnya vágásokkal és mélylila zúzódásokkal, edényt formált. Amint Juhar a markába öntötte a bogyókat, a fiú azonnal a szájába tömte őket, majd gyorsan elkapta a néhány lehulló szemet is.

Juhar felemelte gyümölcslétől vöröslő jobb kezét. Nem volt benne biztos, azt akarta-e jelezni ezzel, hogy nincs már több szamócája, vagy csak el akart búcsúzni. Megfordult, és kunyhójukba szaladt. Segítenie kellett Anyának: összeszedni a tojásokat a baromfiólból, megtisztítani a ma szedett növényeket, feléleszteni a tüzet és kéznél lenni az ebédkészítésnél.

Sok tennivalója a délelőtt hátralevő részében elfeledtette Juharral a fiút. Csak mikor vízért ment az ebédidő közeledtével, jutott újra eszébe és dobbant nagyot a szíve.

Gyakran etetett madarakat, mókusokat, egyszer még egy mosómedvét is, de azok mindig továbbálltak, miután megtelt a hasuk. Szüleitől megtanulta, hogy tisztelje a szabadságot, akár a sajátját, akár másokét. Soha nem volt kutyája, a Deer gyerekek meg idősebbek voltak annál, hogy egy ilyen kislánnyal barátkozzanak. A többi kunyhóban élő bevándorló családok zárkózott, társaságkerülő emberek voltak, gyerekeik pedig nem játszottak a tőlük annyira különböző, fekete hajú, sötét bőrű szomszédaikkal.

Miután megtöltötte a patakból két favödrét, Juhar a fiútól kicsit távolabb leült, és jól szemügyre vette. Biztosan megmosta az arcát, mivel most az is rózsaszín volt. Koromtól megtisztított haja mézszínűnek látszott, akárcsak néhány bevándorló gyereké. A fiú időnként lopva rápillantott azokkal az elbűvölő kék szemeivel. Ahogy megmozdította jobb lábát, felszisszent.

Anya három tálba töltötte a kucsmagombás babragut. Juhar nem hagyhatta kérdezés nélkül. – Apa ma hazajön ebédelni?

– Ez a fiúé – válaszolt Anya, és intett a fejével. Juhar hóna alá csapott egy darab kukoricalepényt, felkapott két tálat, és kiment a patakpartra a fiúhoz, aki most mozdulatlanul feküdt. Juhar ekkor vette észre a fiú bokája fölött kezdődő, és az egész jobb vádliján végigfutó barna csíkot.

Amíg Apa vacsorázott, Anya elmondta neki, mi történt a nap folyamán, és Juhar figyelmesen hallgatta. Már a kuckójában feküdt, amit megosztott a fiúval. Annak egyetlen életjele a mellkasán lassan emelkedő és süllyedő takaró volt; arca teljes mozdulatlanságba dermedt. A lány megérintette a sötétszőke fürtök egyikét. Közelebb húzódva a falhoz, hogy több teret adjon a fiúnak, Juhar magához ölelte Hamis Arcot. Anya azt mondta, hogy a kukoricahéj babák valóra válthatják a vágyakat, ha azokat teljes szívedből kívánod. Juhar legforróbb kívánságát Hamis Arc tincseibe lehelte.

– Valaki megverte a fiút – mondta Anya halk hangon.

– Miről beszélsz?

– Az egész testét zúzódások borítják. Vágások a karján és a lábán. Lehet, hogy mindkettő el van törve.

Tompa csörömpölés hallatszott, mintha Apa beleejtette volna a fakanalat a táljába.

– Elmondta, mi történt?

– Egy szót sem szólt. – Anya betette üres tálkáját a falavórba, és visszaült apa mellé. – Juhar egy korhadt fatönkben találta a fiút. Azt hitte, meghalt.

– De él.

– Igen él – mondta Anya gyorsan. – Most mélyen alszik. Mi cipeltük ide, a kunyhóba. Végigmostam a testét. A ruhái tele voltak szénporral.

Csend nehezedett a beszélőkre. Juhar elképzelte, hogyan szívja meg Apa a pipáját, és bámul a tűzbe. Egy gally reccsenése a nyitott kandallóban igazolta őt.

– A bányákból?

– Biztosan. Egy gyerek sem piszkítja be magát így. – Anya habozott, odament a lavórhoz, de visszafordult Apához, és Juhar megpillantotta arcát a tűz fényében. Mély ráncokba gyűrődött. – Gondolod, hogy a szülei…

– Oneida, meg kell találnunk őket – szakította félbe Apa határozott hangon.

– És ha ők tették ezt vele?

Hangos roppanás hallatszott a tűz felől. Apa nem válaszolt azonnal. Ehelyett csizmájával egy farönköt nyomott beljebb a parázsba.

– Hadd pihenjen – mondta egy hosszú perc múlva. – Körbe kérdezek. Tíz mérföldön belül itt nincs egy bánya sem – napok óta bolyonghatott.

A takarók susogása jelezte, hogy a szülei lepihentek. Juhar egy sötétszőke fürtöt csavart a mutatóujja köré, és lehunyta szemét. Soha nem adná fel új barátját.

Először Johnnak akarták hívni a fiút. Juhar szívesen adott volna neki egy Seneca nevet, de Anya elmagyarázta, hogy neki fehér ember nevet kell adni. A lány megértette. Mielőtt két évvel ezelőtt elhagyták a rezervátumot északon, az indián ügyek felügyelője fehér nevet adott apjának Repülő Nyíl helyett, és ragaszkodott hozzá, hogy felesége és gyermekei is viseljék azt. Így lett belőlük Abram. És mivel Repülő Nyíl dagá’nöje volt Seneca nyelven, azt Doug-ra rövidítették. Szerencsére Oneida és Juhar megtarthatták keresztnevüket.

Juhar azt hitte, a fiú nemcsak néma, hanem süket is. Ám amikor Anya rámutatott, és kimondta a John nevet, a fiú megelevenedett, és hevesen tiltakozva rázta fejét. Biztosan volt valami szörnyű tapasztalata a névvel kapcsolatban, vagy más oka volt annak, hogy nem akart John lenni. A George névtől szeme elkerekedett, könnybe lábadt, szája megmozdult, de nem jött ki hang rajta. Aztán a Bill névvel próbálkozott Anya, ez ellen a fiú nem berzenkedett. Fátyolos tekintettel nézett rájuk, de végül bólintott.

Bill felfigyelt arra, ha angolul beszélgettek, de csak bólogatással vagy fejrázással kommunikált. Juhar nem bánta. Hamis Arc sem tudott beszélni, mégis a legjobb barátok voltak. Miért lenne más Billel, aki néha már segített neki a kunyhó körüli házimunkákban, aki meghallgatta az énekét, és akivel osztozott kiságyán?

Anya szerint Billnek a lábát csak zúzódás érte, talán megrándult a bokája, ezért pár nap múlva eltávolította a sínt. Bár sántikált, Bill mégis követte őket erdei gyűjtögetésükre, és hordta a vizet a patakból. Jó ideig csak az egyik karját tudta használni a sín miatt. Ennek ellenére fát vágott, amit be is vitt a kunyhóba, még akkor is, ha többször kellett fordulnia. Fehér fiú létére egész rendesen tudott tüzet rakni.

Apa nem hozott hírt egy eltűnt fiúról sem a faluból, sem pedig a városból, ahol egy építkezésen kapott pár napos munkát. Juhar nem tudta nem megszorítani barátja kezét, amikor Apa azt mondta, hogy változtatniuk kellene a fiú külsején.

Bill kék szeme tágra nyílt, figyelmesen nézett rá, így Juhar megismételte angolul.

– Oneida feketére festi a hajad, és sötétebbé teszi a bőröd, hogy úgy nézz ki, mintha a bátyám lennél.

Anya elmosolyodott, mire Bill szeme még tágabbra nyílt. És mikor a fiú felnevetett, mindannyian meglepődve néztek rá. Ez volt az első fájdalommentes hang, amit kiadott.

Két hét után Bill haja majdnem teljesen fekete lett a faszén oldattól, mellyel Anya többször is átmosta. Arcát dióhéjból készült főzet festette barnára. Juharnak tetszett a szokatlan kontraszt, ami még jobban kiemelte Bill kék szemét.

Vasárnap este Apa feszült arccal érkezett haza. Vacsora közben nem szólt semmit, de Juhar észrevette a lopott pillantásokat szülei között. A tűzhely körül ültek, mint mindig, keresztbe tett lábbal, és fakanállal ettek táljaikból. Amikor végeztek, anya mesét mondott. Ismerte az összes Seneca legendát, és Juhar kérte, hogy mondjon el párat angolul. A legjobban azokat szerette, amik Géháról, a szélről szóltak. Bill tátott szájjal hallgatta.

– … Géha udvarlása elbűvölte a szép erdei tündért. És amikor Géha gyengéd lehelete minden erdei gyümölcsöt megérlelt, az erdei tündér beleszeretett. Hamar összeházasodtak, és az erdei gyümölcsök lettek a gyermekeik. – Anya hangja lágy volt, mint egy finom gyapjútakaró. – Most pedig lássatok neki az esti házimunkáknak.

Bill ment vizet hozni és fát vágni, miközben Juhar bezárta a csirkéket az ólba, ügyelve arra, hogy jól rögzítse a fapaneleket, és ne hagyjon egy piciny rést sem, amit a róka megpróbálhatna kiszélesíteni, hogy bejusson a baromfikhoz. Ahogy az éjszaka szelleme, Gijesa, csillagokkal szórta tele az eget, mely ibolyakékre váltott, Juhar és Bill bebújtak a gyerekkuckóba, amelyet Anya egy meleg takaróval gyarapított és némi szalmával kibővített.

Juhar azon töprengett, hogy lehet, hogy Bill egyszerűen csak lehunyja szemét, és menten elalszik? Alig pár perccel azután, hogy lefeküdtek, máris egyenletesen lélegzett. Szorosan magához ölelte Hamis Arcot, becsukta szemét, de Juhar minden álmossága szertefoszlott, mikor meghallotta Apa Seneca nyelvű suttogását.

– Ma találkoztam Bill apjával.

Juhar tágra nyílt szemekkel tartotta vissza lélegzetét, hogy egy szót se veszítsen szülei beszélgetéséből. Ezután azonban hosszú csend következett, amit csak egy ruha suhogása szakított meg.

– De… hogy talált meg? – kérdezte Anya, és hangja remegett.

– A városban hallottam – kezdte Apa, hangja feszes, mint egy íj húrja –, hogy egy férfi egy fiúról kérdezgetett, aki két hete tűnt el. Annyira hasonlított hozzá … összetéveszthetetlenül.

– Akkor eljön érte?

– Nem.

Ez az egyetlen szó úgy lógott a levegőben, mint egy megválaszolatlan ima.

Juhar nem mert mozdulni, nem mert levegőt venni.

– Miért n…?

– Az… az az ember… nem volt hajlandó beismerni azt, amit tett. Azt mondta, a fiú „tévedésből” sérült meg. – Apa szavai undorral teltek meg. – Hallottam már fehér embereket, ahogy ezt mondták… miután véresre verték a fiukat.

Juhar lehunyta szemét, és minden erejével igyekezett kiszorítani a képet a fejéből.

– Visszaküldené a bányába, nem?

– Oda, ahol a fiú minden bizonnyal dolgozott. Igen. És ahonnan azok a csúnya vágások származnak. De a zúzódások… – Apa ökle hirtelen a kis asztalra vágott és Juhar összerezzent.

– Pszt. Juhar meghallja.

– Amikor találkoztam vele, sört vedelt.

– De miért nem jön el a fiáért? – kérdezte újra Anya, és hangja megcsuklott.

– Azt mondtam neki, hogy láttam a fiút felszállni egy Philipsburgba tartó vonatra. Egy férfival.

– És hitt neked?

– Hát… adott nekem egy tízdolláros bankjegyet, hogy hírt hoztam róla…

Juhar remegve lélegzetet vett, homlokát Hamis Archoz szorította. Napok óta először, a félelme szétoszlott, teste elernyedt.

Hálát adott a szellemeknek apja bölcsességéért. Fogalma sem volt, mennyit ér tíz dollár, de Anya reakciója alapján sok pénz lehetett.

– Én meggyógyítom. Bill újra egészséges fiú lesz. – Anya hangja nyári mennydörgésként hasított a síri csöndbe.

– Ha tudna segíteni a munkámban, nem lenne teher. Láttam az izmait – mondta Apa. – Te a testét gyógyítod meg, Juhar pedig a lelkét. Egészen összemelegedtek.

– Mi lesz a hatóságokkal? – tért vissza Anya reszelős hangja.

– Örökbe fogadjuk, azt mondjuk nekik, hogy egy árva rokon.

– Haha! Elégedettek lesznek, hogy valaki átveszi tőlük a felelősséget.

– Kis Medve lelke Billre várhatott, hogy visszatérjen hozzánk.

Juhar öccse nem élte meg első tavaszát. Lehet, hogy Bill az ő szellemének a megtestesítője? Mit kívánt Juhar inkább, hogy Bill a testvére vagy a barátja legyen? Megérintette a sötét hajfürtöket, melyek még mindig enyhén az ujjai köré kunkorodtak, hiába igyekezett Anya őket forró faszénnel kiegyenesíteni.

Barátra jobban vágyott, mint testvérre.

2. fejezet - Florence

Scranton, Pennsylvania – New York City, NY, 1888. november – 1889. március

Graham öklével a levegőbe csapott. – Alig pár hónapja gyermekszobát akartál berendezni. Miért akarsz most innen elköltözni?

– Nem figyelsz, drágám. – Florence felsóhajtott, és hasára tette a kezét. A gesztus mindig hatással volt Grahamre, annak ellenére, hogy Florence állapota alig látszott. – Az elmúlt hat hónapban két újszülöttet temettek el a környékünkön. Carlingék lányát és McMillanék fiát. Még Dr. Melville is azt mondta, hogy tisztább levegőre van szükségem. Mindenhol korom szállingózik ebben az isten háta mögötti városban. És nem, nem kockáztatom a fiunk életét. Vissza akarok menni New Yorkba.

Florence-nek bő három hónapba telt, mire Mr. Shawn segítségével hasznos információkat gyűjtött össze. Graham talán felhagyott a kalandjaival – legalábbis nagyon valószínűnek tűnt, tekintettel arra a nem kevés időre, amit otthon töltött, és Florence feltételezte, hogy ezt az iránta való figyelmességből tette, hiszen szíve alatt hordta Graham örökségének zálogát, egyben leendő örökösét. Így Florence másra irányíthatta magánnyomozójának figyelmét. Az újszülöttek halála nem volt ritka, és ezek az események az ő tervét támogatták. A nyomozó feltérképezte a kórház személyzetét is. Az egyetlen dolog, amiben nem tudott segíteni, az a háziorvosuk volt, és Graham benne bízott a legjobban. Florence-nek egy héten át kellett köhögést színlelnie, mire Dr. Melville beismerte, talán Mrs. Stoddardnak valóban levegőváltozásra lenne szüksége.

– A köhögésed megszűnt. Biztos vagyok benne, hogy a tél és a hó közeledtével a levegő javulni fog Scrantonban.

– És mi lesz, ha specialistára lesz szükségünk? Már nem vagyok a legfiatalabb, és ez az első gyermekem. Az itteni kórházban csupán egy sebész dolgozik, és szerintem az is fiatalabb nálam. Még szülészeti osztályuk sincs. Mit tennél, ha vészhelyzetben bevisznek, de nem tudnak segíteni?

Graham lerogyott füles bőrfotelébe. A mellette lévő kisasztalkán lévő whiskys üvegért nyúlt, és töltött magának egy jó adagot.

Florence tudta, mikor kell abbahagynia a félelemkeltést, hisz visszafelé is elsülhet, ha emlékezteti rá férjét, hogy a gyermek elvesztése Graham remélt örökségének meghiúsulásához vezetne, a néhai Archibald Stoddard végrendeletének feltételei szerint. A tizennyolc hónapból, ami alatt utódot kellett szülnie, már tizenkettő sem maradt.

Graham bármilyen eszközt bevetne, hogy megtartsa hatalmas, régóta várt örökségét. Amennyiben eszébe jut, hogy egy másik nőt is teherbe tudna ejteni, az katasztrófát jelentene Florence számára, ha valami történne az ő gyerekével. Elválhat Florence-től, feleségül vehetné a teherben levő másik nőt, és ebből az új házasságból még mindig születhet gyermeke az adott időn belül. A néhai Archibald Stoddard végrendelete egyértelmű volt: „… azzal a feltétellel, hogy házasságából törvényes utód születik legkésőbb halálom napjától számított tizennyolc hónapon belül…” Graham jelenlegi házasságáról vagy Florence-ről egy szó sem volt a szövegben. Férje eldobhatná, mint egy terméketlen üszőt.

Bár egy válás nem könnyű és gyors folyamat. Meg tudná azt sürgetni Graham a pénze segítségével, vagy talán még azt is fontolóra venné, hogy megszabaduljon tőle? Megöletné, ha az útjában állna? Florence megborzongott, amit igyekezett azzal leplezni, hogy férje felé nyújtotta karját.

Graham a második adag skót whiskey-jét szürcsölte. Florence közelebb lépett hozzá, és a karosszéke mellé kuporodott, a férfi jobb kezét mindkét tenyerébe fogta és megszorította. Remélte, hogy az ital enyhíti párja rossz kedvét.

– Drágám, mindketten azt akarjuk, hogy a fiunk egészséges gyermekként jöjjön a világra. Ő a Stoddard-birodalom teljes jogú örököse, ahogy te is az vagy általa.

Graham szemében a keménység lassan feloldódott, ahogy közelebb hajolt hozzá. Férje ajka az övéhez tapadt, és éhesen ízlelte őket. Az undor, amit Florence érzett, nem csupán a whiskey ízére volt válasz, de okosabb volt annál, minthogy hagyja viszolygását megnyilvánulni. Ajka óvatosan végigsuhant a férfi arcán, kiegyenesedett, és hasára nyomta Graham kezét. Még a vastag gyapjúruhán keresztül is érezte férje kezének melegét.

– Ó, érezted? – Lehet, hogy csak képzelete játszott vele, de úgy tűnt, leendő fia egy éles rúgással jött segítségére, miközben Graham kezét a dereka alatti kis dudorhoz szorította.

Graham szeme tágra nyílt. A szenvedély heve a büszkeség ragyogásának adta át helyét; Florence felismerte a tekintetet, amit sokszor megfigyelt, mikor férje egy sikeres üzlet után hazajött. Végig kellett hallgatnia ömlengését, hogyan járt túl a riválisai eszén, míg a whiskey végre el nem bódította. De ez legalább egy egyedül töltött éjszakát garantált számára.

Jól ismerve szerepét, Florence férjére mosolygott, megszorítva kezét. Graham felsóhajtott, bólintott, és letette az üres poharat az asztalra, ahogy felállt.

– Rendben van, elintézem. A fiunkért – mondta, miközben kezei könnyedén megérintették felesége vállát. Florence megesküdött volna, hogy csodálat és melegség keverékét látta feltűnni azokban az acélos szemekben.

A bérkocsi a 45-ös mólónál vette fel Stoddardékat, szemben a hobokeni terminállal, ahová vonatuk érkezett. A vörös épület csak homályosan rémlett a Hudson felett a januári ködben. Florence szorosabbra húzta bundáját, és elrejtette arcát az ónos szitálás elől, amint Grahamre támaszkodott. Férje sietve kinyitotta a kocsi ajtaját, és felsegítette a lépcsőkön.

A kárpitozott kupé textil borítása keveset segített abban, hogy belsejét melegnek érezze. Ezúttal Florence szívesen fogadta, mikor Graham átölelte, amint letelepedett mellé. A kis ablakon keresztül figyelte, ahogy Mary, a szobalánya, felmászik a bakra, és várja, hogy a kocsis feltegye három bőröndjüket a kocsiszekrény mögötti rakhelyre. A bérkocsi megremegett, ahogy a férfi felugrott Mary mellé, majd hangos biztatására a lovak nekifeszültek a hámnak. Húsz perc, nem több, a Bond Streetig.

Florence szívesen töltötte volna a karácsonyt New Yorkban, de Graham többször is elhalasztotta indulásukat Scrantonból. Egyszer üzleti okokra hivatkozott; aztán arra, hogy szüksége van még egy kis időre, hogy mindent elrendezzen felesége kényelmére. Florence arra gyanakodott, hogy Graham ismét a volt New York-i szeretőivel tölti az időt. Hiszen Archibald Stoddard belvárosi, ronda barna homokkőből készült házának rendbe tétele, a gyerekszoba és háló előkészítése, ahol kényelmesen megszülhetné a fiukat, nem lehet olyan óriási munka.

Ahelyett, hogy egyenesen haladtak volna, majd jobbra a Bond Street és a ház irányába, amelyet az apósánál tett kényszerlátogatásai óta utált, a bérkocsi balra fordult a Ötödik sugárút-n a Washington Square Parknál.

– A kocsis rossz irányba megy – bökte ki Florence, de Graham ajkán magabiztos mosoly jelent meg.

– Nem fog sokáig tartani drágám, úgy gondoltam, élvezni fogod az utazást a Ötödik sugárút-n. – Nem volt hajlandó többet mondani, de szeme csillogása valami kellemes élményt ígért.

Hamar belehelték a kupét, ami egészen felmelegedett, mire a Ötödik sugárút Hotelhez értek a Madison Square Park sarkán. Apjához kötődő emlékei a gyermekkora színhelyén elárasztották Florence elméjét, és meg is feledkezett a hidegről. A szállodában tartott vacsorák híresek voltak. Hallgatnia kellett volna Papára, és elfogadnia sok udvarlója egyikét annak idején, talán akkor nem kényszerült volna egy üzleti jellegű házasságra.

A Delmonico Madison Square Parki étterme a 26. utca sarkán állt, ahol a Broadway a Ötödik sugárút-t keresztezte. A híres vendéglő körüli forgalom lelassította a haladást. Egy fényes hintóból utasok szálltak ki az épület előtt – két pár, akik hamar eltűntek a bejárat mögötti üvegezett előcsarnokban. Az impozáns méretű ablakokon keresztül, a félrehúzott hófehér függönyök között Florence bepillantást nyert a híres étterem ismerős belső terébe. Mennyire szeretett volna most a vendégek helyében lenni, nagy hasa terhe nélkül, élvezni a társaságot, ahelyett, hogy Mrs. Stoddardként próbálja megmenteni Graham örökségét és saját jövőjét. Mindazonáltal erősen reménykedett abban, hogy kis szerencsével hamarosan minden visszatér a régi kerékvágásba.

Nyolc háztömbnyire északra Alexander Stuart látványos kastélya tűnt fel, amely mellett Mrs. Astor szomszédos, barna háza csúnya kockaként hatott. A forgalom enyhült, és percek alatt elérték Vanderbilt hármas palotáit az 51. és 52. utca között, majd a következő háztömbben a Petit Chateau-t, Alva Vanderbilt büszkeségét. Florence megértette Alva felbőszülését, mikor sógorának, Corneliusnak a mindössze négy háztömbnyire lévő kastélya csupán egy évvel az övé után elkészült. A csodálatos új épület fényében a tornyokkal díszített Petit Chateau egyszeriben apró babaházzá törpült.

Bal oldalon a Central Parkra nyílt kilátás. Az út jobb oldalát új épületek foglalták el, amelyek egy része még építés alatt állt. Florence meglepődött, hogy évről évre mennyit fejlődik és bővül a város. Nem volt ideje megcsodálni az új palotákat, mivel a bérkocsi a 62. utcára fordult, és mielőtt elérte volna a Madison sugárút-t, megállt egy sorház előtt.

Graham kinyitotta a kupé ajtaját, a járdára ugrott, és kezét nyújtotta neki. Florence óvatosan lelépett, és felnézett a háromemeletes vörös téglaépületre. Csillogó fehér márványlépcsők vezettek a tölgyfa ajtóbejárathoz, amely éppen kitárult, és egy egyenruhás komornyik lépett ki rajta, mélyen meghajolva feléjük.

– Kit látogatunk meg? – suttogta Florence Graham karjába kapaszkodva, de izgalomtól remegve. – Szívesen átöltöztem volna e fáradságos út után, az én állapotomban nem túl…

Férje nem szólt semmit, és Florence-nek követnie kellett Grahamet a lépcsőn, karját használva támaszul. Férje szerencsére nem sietett.

A komornyik még egyszer meghajolt, amikor a lépcsőhöz értek, és jobb kezének elegáns mozdulatával tessékelte be őket. – Üdvözöljük a Stoddard rezidencián, Mrs. Stoddard.

Florence-ben megállt az ütő. Kinyitotta száját, de egy szó nem jött ki rajta. Férje mosolya vigyorrá szélesedett, és Florence azon kapta magát, hogy még mindig tátog.

Stoddard rezidencia New Yorkban? Belépett az előcsarnokba, de a mellkasára nehezedő súly miatt megszédült, ami megállásra kényszerítette, és egy pillanatra az ajtókeretnek támaszkodott. A hála szavai kergették egymást az elméjében, de hirtelen egy vasököl markolta meg bensőjét, és nyögés hagyta el ajkát. Mielőtt kétrét görnyedt, Florence még egy röpke másodpercre látta, ahogy Graham vigyora lefagy.

– Martin, hívd az orvost! Rohanj! – kiáltotta férje, és a komornyik eltűnt a ház belsejében, miközben Graham betámogatta Florence-t. Mary a másik oldalán segített neki beljebb botorkálni. Florence közvetlenül az ajtó mögötti bársonydíványra zuhant. Mary utazókulacsának hideg érintését érezte ajkán. Kortyolt a teából, majd levegőért kapkodott.

Graham sápadtsága nem kerülte el Florence figyelmét. Hasgörcsei ellenére a következmények borotvaélesen futottak át agyán: két hónappal az ideje előtt született csecsemőknek szinte semmi esélyük nem volt a túlélésre. Gyermeknek számítana a végrendelet szerint, még ha meghal is? Graham vajon most őt félti, a gyermeket vagy az örökségét?

Mary segített neki kinyújtózni a kanapén, és egy párnát rakott a feje alá. Florence megragadta a bársonykárpitot, ahogy egy újabb görcs kerítette hatalmába, és lihegve próbált mélyeket lélegezni.

– Dr. Anderson egy percen belül itt lesz – jelentette Martin az előcsarnok túlsó végéből, ahogy visszatette a telefonkagylót a kampójára. Mary egy nagy pohár hideg vizet hozott, és Florence az egészet felhajtotta. A görcsök enyhültek, teste ellazult, amint a fájdalom lassan eloszlott. Graham kezét háta mögött összekulcsolva járkált fel-alá az előcsarnokban, és minden tíz másodpercben ránézett. Hamuszürke arca aggodalom és félelem keverékét tükrözte.

Florence a könyökére támaszkodott. – Már jobban vagyok.

Mary odaugrott hozzá, hogy megigazítsa a párnát. Mielőtt Graham tiltakozni tudott volna, megszólalt a csengő, és Martin egy idősebb urat engedett be. Graham megragadta az öreg kezét.

– Dr. Anderson! Tűkön ülve várjuk! Nemrég érkeztünk, és Florence rosszul érzi magát.

Az orvos bólintott, és ledobta kalapját. Először Florence szemeit vizsgálgatta, majd a homlokára tette kezét. – Kérem, hagyjanak minket magunkra, a szobalány kivételével. Meg kell vizsgálnom Mrs. Stoddardot, mielőtt felvisszük a hálószobájába.

Dr. Anderson levette kabátját, és kinyitotta bőrtáskáját. Letérdelt a kanapé mellé, sztetoszkópját Florence hasára helyezte és némán mozgatta ide-oda. Florence megpróbált kikecmeregni a bundájából, amelyet szétgombolt, hogy az orvos hozzáférjen, de az megállította.

– Nyugalom, ez szükségtelen. Kérem, pihenjen, ne mozduljon!

– Görcseim voltak, de abbamaradtak. Most már sokkal jobban érzem magam, doktor úr. – Florence igyekezett mozdulatlan maradni.

Az orvos bólintott, de folytatta a vizsgálatot, amennyire a hely és Florence ruhája engedte. Pár perc múlva bejelentette: – Nem hiszem, hogy komoly a baj, Mrs. Stoddard. Minden bizonnyal szorongás az oka állapotának. Az utazás valószínűleg fokozta nyugtalan lelkiállapotát. Nyugalmat és pihenést kell biztosítanunk az ön számára. Alaposabb vizsgálatra van szükségem, hogy többet mondjak, de biztos vagyok benne, hogy minden rendben van.

Florence mély sóhaja mosolyt váltott ki az orvosból, amely alig volt érzékelhető bajusza és bozontos szakálla mögött.

– Felkísérjük önt az emeletre. A vizsgálatot a hálószobájában folytatom. Amúgy remélem, tetszeni fog a szobája, a mellette levő gyerekszobával. Én adtam tanácsokat Mr. Stoddardnak a tervekkel kapcsolatban.

Mary Martin után szólt, aki a hatalmas falépcső melletti ajtóhoz irányította őket, és közelebb lépett, hogy kinyissa.

– Használhatjuk a felvonót – mondta a komornyik.

Florence hallott erről az újdonságról, a liftről, melyet az emeletekkel rendelkező szállodákban és áruházakban kezdtek telepíteni az utóbbi időben, de még soha nem utazott benne. A harminc négyzetlábas helyiség alig volt nagyobb, mint egy gardróbszekrény, de az ajtóval szemben volt egy kárpitozott pad, amelyre Florence leülhetett, a kétkedő Maryre támaszkodva, miközben Martin becsukta az ajtókat, és meghúzott egy kart a falon. Mary elfojtott kiáltást hallatott, ahogy az apró szoba megmozdult, és ijedten ragadta meg Florence karját. Florence nem tudott elfojtani egy mosolyt, és azon töprengett, jelen pillanatban vajon kinek van nagyobb szüksége a másik segítségére?

– Ne félj, Mary, ez a fülke felvisz minket az emeletre. – Most érezte meg először, hogy ez lesz az otthonuk, és hasát simogatva hozzátette: – Sok lépcsőmászástól kímél majd meg, mostani nehézkes állapotomban, később pedig a picivel való közlekedésben. Mr. Stoddard mindenre gondol.

Mary gyanakodva nézett rá, hiszen talán még soha nem hallotta Florence-et a férjét dicsérni.

Egy órával később Dr. Anderson távozott. Kiterjedt vizsgálatai minden kétséget kizártak afelől, hogy Florence görcsei inkább az utazás miatti sokk és fáradtság következménye, mint bármi, ami a terhességével kapcsolatos. Sok pihenést, könnyű diétát, enyhe idő esetén a parkban tett rövid sétákat írt elő, minden megerőltetés és stressz nélkül. A doktor megígérte, hogy naponta meglátogatja, amihez Graham különösen ragaszkodott, és azt is kilátásba helyezte, hogy hamarosan bemutatja a szülésznőt is.

Florence baldachinos ágyán feküdt, és átengedte magát a pehelypaplan melegének, mikor erős kopogtatást hallott az ajtón. Összeszedte magát, és álláig felhúzta a paplant.

– Szabad.

– Meg akartalak lepni, drágám. Nem gondoltam volna, hogy ez ilyen sokkot okozhat. – Graham megköszörülte a torkát, és közelebb lépett felesége ágyához. Két yarddal tőle megállt, ujjaival zsebórája aranyláncát morzsolgatva.

Florence elmosolyodott. – Csodálatos meglepetés, valóban. Nem is lehetnék boldogabb, kedvesem. Hogy tudtad ilyen rövid idő alatt ezt mind elintézni?

Graham tétova lépést tett felé. Florence érezte, meg kell fognia férje kezét, így is tett és melegen megszorította.

– Mr. Brown hajlandó volt előleget folyósítani az örökségből, tekintettel arra, milyen előrehaladott állapotban vagy. Többször meg kellett látogatnom azt az ügyvédi söpredéket, de végül megérte. Egy fél millió pár nap alatt meggyőzte a ház tulajdonosait. Ez aprópénz lesz a fiunk megszületése után. Mary az ágyban szolgálja fel az ebédedet, és miután kipihented magad, vacsorázhatunk a szalonban, ha jól érzed magad. Mindenképpen használd a liftet lefelé menet is. – Graham egy csókot lehelt felesége arcára, és könnyedén megpaskolta a takarót. A legkisebb zaj nélkül csukta be maga mögött az ajtót, olyan óvatossággal, amit Florence addig elképzelni sem tudott róla, hogy ilyen finom mozdulatra egyáltalán képes lehet.

Görcsök helyett lelkiismeret-furdalás mélyítette karmait a bensőjébe. Graham mindezt neki és fiuknak rendezte el. Ha tudná… de nem tudta. És soha nem is fogja megtudni. Amikor Mary megjelent egy hideg pulykaszeletekkel, péksüteménnyel és friss gyümölcsökkel megrakott tálcával, amin tea is gőzölgött, Florence megpróbálta elhessegetni magától ezeket a gondolatokat, de azok újra és újra visszatértek.

Mit kellett volna tennie? Csodára várni, hogy egyszer csak teherbe esik, holott az évek óta nem sikerült? Pedig nem kímélte magát, mindent megtett a közös céljukért. Férje türelmetlensége azonban egyre érezhetőbb lett. Azok a megalázó célzások, hogy Florence képtelen megfoganni. Grahamnek egyszer sem jutott eszébe, hogy talán ő maga a hibás.

Florence gyanította, hogy Graham steril vagy majdnem az, de férje elhitte, hogy erőfeszítéseik végre gyümölcsöt teremtek. A férfiak bizonyos dolgokra egyszerűen nem gondolnak. Csaknem egy évtized alatt Graham egyetlen kalandja sem eredményezett fattyú kölyköt; az sem volt furcsa neki, hogy Florence nem fogant meg házasságuk első évében annak ellenére, hogy minden második este felkereste hálószobájában. Graham őt hibáztatta volna, ha nem esik teherbe, különösen most, hogy az öröksége függött tőle.

Megnyugodva, hogy helyesen cselekedett, az ágya fölötti hímzett baldachin bonyolult mintáján felejtette tekintetét, amely az éjszakai égboltot mintázta, végül szemhéja elnehezült, mint az ólom.

Megmentettem Grahamet. És az ő öröksége megment engem és a gyermekemet.

Annak ellenére, hogy a plusz fontok fokozatosan húsz fölé nőttek, terebélyessé és nehézzé téve a testét, a terhesség utolsó két hónapjában Florence sokkal jobban érezte magát, mint azelőtt. A fényűző Upper East Side, sorházuk kényelme, a divatos belső terek olyan bútorokkal, melyeknél jobbat ő maga sem választott volna, a Graham által válogatott, kifogástalan személyzet – egytől egyig hozzájárultak kitűnő közérzetéhez, mind fizikailag, mind lelkileg. Két konyhalány segített az új francia szakácsnak, akinek a neve állandóan kiesett Florence fejéből. Martin két inast foglalkoztatott, és Marynek is volt pár szobalánya, akik rendben tartották a házat, hiszen az háromszor akkora volt, mint scrantoni villájuk.

Graham a földszinti előcsarnok jobb oldalán külön bejáratú irodát rendezett be. Bár minden héten Scrantonba utazott egy-két napra, ideje nagy részét New Yorkban töltötte, onnan irányítva egyre növekvő szállítási üzlethálózatát. Amint azt egy vacsora közben Florence-nek bevallotta, új címük növelte cége presztízsét, és a telefon is mindent sokkal könnyebbé tett.

Dr. Anderson, és később a szülésznő, napi látogatásai nyugtatóként hatottak Florence idegeire. Mrs. McCallum középkorú, kedves nő volt, akinek skót felvidéki akcentusa – ami annyira hasonló volt az anyjáéra, aki már húsz éve nem volt az élők sorában – első találkozásuk alkalmával könnyeket csalt Florence szemébe. Amikor a szülésznő a nagy eseményre készülve tornáztatta, Florence lehunyta szemét, és azt képzelte, hogy édesanyja adja az utasításokat.

Az első, még nem rendszeres összehúzódások kora reggel lepték meg Florence-et egy verőfényes márciusi napon. Mary támogatásával járkálni kezdett a hálószobájában és a folyosón a szülésznő utasításainak megfelelően, aki szerint egy kis mozgás elősegíti a szülést. Florence jól bereggelizett, hogy erőt gyűjtsön. Mire az orvos és a szülésznő megérkeztek rendes vizitjükre, az összehúzódások már ötpercenként követték egymást. Ahogy Florence gyorsan felállt, hogy üdvözölje őket, elfolyt a magzatvize, amitől pánikba esett. Mrs. McCallum határozott utasításokat adott a szobalányoknak, akik rohantak, hogy meleg vizet és tiszta lepedőket hozzanak, előkészítsék az ágyat, és készen álljanak az orvos vagy a szülésznő további rendelkezéseire. Florence két erős fájás között áldotta Istent, hogy Graham aznap Scrantonba utazott, és csak estére volt várható.

Később alig emlékezett rá, mi történt egész nap, mivel a fájdalomcsillapítókhoz való ragaszkodása mindent homályba burkolt. Csak az éles sírásra emlékezett, amikor a nyálkás testet kivették lábai közül. Florence fátyolos tekintete követte az orvos mozdulatait, miközben őt vizsgálta, majd a szülésznőre összpontosult. Mrs. McCallum gyengéden tisztogatta, mosta a csecsemőt, majd hófehér pelenkába és pólyába csavarta, mielőtt Florence ernyedt karjaiba helyezte.

– A fia, Mrs. Stoddard. Egészséges kis fickó – újságolta Mrs. McCallum, felemelve hangját a folyosóról beszűrődő zűrzavar miatt. Bizonytalan járkálások hangzottak kintről, egyszerre óvatosak és dübörgők.

Este lehetett, mert égtek a lámpák hálószobájában. A baba kinyitotta szemét, mikor Florence maga felé fordította. Egy kis, pofaszakáll nélküli Graham nézett vissza rá. A baba fejét pelyhes világosbarna haj takarta, és kissé elállt a jobb füle.

– Hála Istennek! – sóhajtott fel Florence.

Ekkor a hálószoba ajtaja kitárult, és Graham rontott be rajta, kabátban, kalapban, sállal a nyaka körül, jeges hópelyhekkel a vállán. Florence elmosolyodott, és feléje nyújtotta a bepólyált csecsemőt. Graham megtorpant, majd az ágyához rohant, és karjába vette a gyermeket. Ahogy magasra emelte, Florence még sokáig emlékezett a szavaira, és Mary elképedésére, aki soha nem hallotta Grahamet Krisztust vagy Istent emlegetni, hacsak nem egy káromkodás részeként. Ám Mary nem tudhatta, mit is ért ez alatt Graham:

– Megváltónk! Fiam! Arthur Stoddard, Isten hozott!

3. fejezet - Betka

Harrington, Pennsylvania, 1895. május

Miközben Bodnár Betka egyik kezével a babakocsit ringatta, másikban merőkanalat tartva megkóstolta a sötétvörös levest, melyet egy fiatal lány nyújtott felé. Betka csettintett nyelvével, ahogy a gulyásleves fenséges zamata elérte ízlelőbimbóit. Ennél jobbat maga sem főzött volna.