© Pozsonyi Ádám, 2026

Borítóterv a szerző rajzának felhasználásával:

Oláh Gábor

© Hitel Kiadó, Budapest, 2026

Grafika © Pozsonyi Ádám

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Felelős szerkesztő Tornai Szabolcs

Korrektor Luca Anna

Tördelő Szabó Eszter

www.hitelkonyvkiado.hu

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette és forgalmazza

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-7071-59-9

Tartalom

Felvilágosodás

Igazságos ez így?

Jó az, ha az emberek néha összejönnek

Nyűglődő történet

Ki fog jelezni?

Lakógyűlés

Ki írta ki a liftbe azt, hogy süsü?

Ferde

Egy lelketlen ember délutánja

A végállomáson

A Popsi nagybácsikája

Tök az adu

Mondják meg, uraim, mennyivel tartozom

Kyrie eleison

Még ketten vannak

Az igazságtalanságok éjszakája

Békekötés a félemeleten

Szegény Che Guevara…

Vae victis

Éjszakai telefon

Találkozás egy gőgös emberrel

A gonosz kisgyerek

Az elszalasztott lehetőség

Látogatás a könyvtárszobában

A komédiás

Tizennégy kiló és ötven deka

Versenyfutás

A cukrászlány szerelme

A bliccelés filozófusa

Egy édesanya példás megbüntetése

Kard ki kard!

Valamit mindig mondani kell

Kenyértartó

Egy zenekar dicstelen vége

Két korsó sör

Gombolkozás

Az a szép tárca

Ünnepek

Ebédidő

Már minden foglalt

Kapituláció a fiúvécében

Az ember, aki nem kap ötösöket

Az utolsó kanyar

Hajótörés a járdaszigeten

Maga nagyon ráér

Egy hazudozó számonkérése

A felkérés

Helyhiány

Hadi helyzet

Még nincsen kész

Séta a jóság körül

Várakozás a lépcsőházban

Felvilágosodás

Amikor kinyitottam a gardrób ajtaját, hogy kivegyem a télikabátomat, ujjaim beleakadtak egy zsinóros mente prémes gallérjába. Szélesre tártam az ajtót, s látom ám, hogy a gardróbomnak időközben lakója lett. Egy tisztességben megőszült, bajuszos atyafi költözött a télikabátok és a kilukadt esernyő szomszédságába. Lábán csizma, derekán kard, fokosát pedig a biciklipumpa és a régi telefonkönyvek félig ledőlt halmának támasztotta. Valami ispánféle lehetett, de az is lehet, hogy egy kurtanemes.

Szerzett valahonnét egy sámlit, s szemmel láthatólag azon ücsörgött napközben, éjszakára meg az egyik átmeneti kabátomat használta vánkosnak. Pislogva nézett fel rám. Minden bizonnyal bántotta szemét a hirtelen jött fény.

– Jó napot – dadogtam zavartan. – Nem akartam háborgatni. Nem volt tudomásom róla, hogy ön időközben beköltözött ide.

– Nem tesz semmit – legyintett nagyvonalúan. – Előfordul az ilyesmi. Főleg a mai világban – tette még hozzá valamiért.

Ezután jó darabig csak szótlanul néztük egymást. Egy idő után kezdett kínossá válni a csend.

– És mondja, mit csinál itt? – nyögtem ki végül.

– Hát csak üldögélek. Üldögélni jó dolog. A vármegyében is csak ez ment naphosszat…

Nem akartam, hogy elakadjon a beszélgetés fonala.

– Elnézést, hogy megzavartam, de…

– Nem zavar – nyugtatott meg. – Rég beszélgettem már kedvem szerint. Szeretek beszélgetni. Volt úgy, hogy majd’ minden évben leküldtek a vármegyébe egy intézőt, akivel az ember jóízűen el tudott diskurálgatni. Behúzódtunk egy ablakmélyedésbe vagy valami árnyas fa alá, aztán észre se vettük, s már ránk esteledett. Néha még a szolgabíró úr is csatlakozott hozzánk, meg a pelecskei plébános. No persze akkor még más idők jártak…

Volt valami a hanghordozásában, ami nem tetszett nekem. Valami lekicsinylő.

Úgy éreztem, kissé lebecsüli korunkat.

– Mi itt kinn azért elértünk mindenfélét. Vannak eredményeink. Itt van például a számítástechnika. Ez – hosszan kerestem a megfelelő szót – hihetetlen perspektívákat vetít elénk.

– Valóban? – kérdezte udvariasan. Valamiért ismét úgy éreztem, udvariassága nem szívből jövő. – Ez bizony roppant érdekes – tette még hozzá. Előkotorta pipáját a sámfák közül, egy ideig pöfékelt vele, majd így folytatta:

– Nézze, ez a sámli itt kényelmes. Fából van. Fenyő. Jó erős. Megbízható. Azonkívül szeretem a kabátok illatát is. Igen, ez itt például egy jófajta teveszőr – fogta két ujja közé egyik kopott télikabátomat. –De a zajra sem panaszkodhatok. Szóval, jó itt nekem.

– De hát nem lehet elzárkózni a világ elől! Maga itt biztos még az űrhajózásról sem hallott. No persze – próbáltam fölényeskedni –, honnan is hallana. Úgy él itt, mint valami remete. Fogalma sincs a mi nagyszerű vívmányainkról.

– Nagyon szép lovai voltak a grófnak – jegyezte meg némi szünet után. – Csodájára jártak még Trencsénből meg Ugocsából is. Egyszer… No de hát ezt maga úgysem értheti.

Legyintett egyet, majd ismét elhallgatott.

Csend ereszkedett közénk. Egyikünk se tudta, mit is mondhatna még. Csak a régi falióra ketyegése hallatszott.

– Biztos nem akar változtatni ezen az állapoton? – kérdeztem hosszú idő múltán.

Ő erre megcsóválta a fejét.

– Sajnos kettőnknek kevés itt a hely. Magának már nem jut. Még ha arrább toljuk a régi cipőit, akkor se. Különben is, mindenki a saját világában lehet csak otthon. Ott kell boldogulnia. Sajnálom, fiatal barátom – tárta szét a karját –, nem engedhetem be ide.

Egy ideig még vártam, de miután láttam, hogy nincs számomra több mondanivalója, elkezdtem lassan behajtani a gardrób ajtaját.

– Egyvalamire azért még megkérném – akasztotta meg szavával mozdulatomat.

A félig behajtott ajtószárnyak mögül úgy villogott ki szembogara, mint holmi reflektor fénye az alagút túlsó végéről.

– Fúrhatna egy lukat ide a gardrób falába. Hogy egy kis napfény bejusson néha. Tudja, szeretek olvasgatni. Rendelkezésemre áll jó pár tekercs hivatalos irat, régi perek jegyzőkönyvei, négy évfolyam Tolnai Világlapja, meg több kötetnyi Sipulusz. Nem, ne legyen túl nagy az a luk. Csak olyan kicsike. Nem jó az, ha az embernek túl nagy rálátása van a világ dolgaira. Ha túl sok fény éri a rejtett összefüggéseket. Vannak dolgok, amiknek az a rendeltetésük, hogy soha ne kerüljenek napvilágra. Úgyhogy csak mértékkel a világosságból. Mindig csak mértékkel.

Egy ideig még hallottam, hogy szöszmötöl odabenn, meg hallottam mormogását, de mire kiértem a konyhába, a rádió zöreje elnyomta az utolsó hangfoszlányokat is.

Igazságos ez így?

– Nagyon drága a jegy, kedves uram, de az embernek mégiscsak muszáj megvennie. Nincs igazam?

Félretettem az újságot, és a hang irányába fordítottam a fejemet.

A választó állt mellettem.

– Hm. Nos, igen. Ez már csak így van – motyogtam halkan, azzal megpróbáltam beletemetkezni a lapokba. Egy erőteljes kéz azonban kivette őket kezemből, s a mozdulat tulajdonosa az oldalak fölött az arcomba nézett.

Tekintetében szemrehányás tükröződött.

– Nem elég, hogy drága az utazás, de a járművek is túlzsúfoltak. Az emberek persze tolakodnak, lökdösődnek. Folyton rálépnek a cipőmre. A végén majd vihetem a cipészhez!

A hallgatás taktikája mellett döntöttem.

– De a cipész is csak a pénzt akarja! – folytatta. – Ezt higgye el nekem. Elviszem javíttatni, s utána rosszabb lesz, mint volt. Aztán persze mehetek a boltba venni magamnak egy újat. S azt hiszi, ezzel vége?

Erőltetetten felkacagott.

– Hát nagyon téved! Ott is csak kihasználják az embert. Hozzávágnak egy lukas vackot!

A gomb megnyomásával jeleztem, hogy a következő megállónál le szeretnék szállni. Míg az ajtó felé igyekeztem, fontos információkat tudtam meg az egészségügy helyzetéről.

– A rendelőben a betegek már órák óta gyülekeznek, de az orvos még sehol sincs. Persze azt mondja a munkahelyén, hogy beteget volt ellátni. De ebből egy szó sem igaz! Az asszisztensnőjével volt moziban! Most mondja meg, uram, igazságos ez így?

Udvariasan köszöntem, s leszálltam a járműről.

Pár másodpercig jótékony csend honolt, de aztán a hátam mögött felhangzó szuszogás arról értesített, hogy a választó folytatni szeretné a megkezdett eszmecserét.

– A templomok meg tele vannak mindenféle csiricsáré képekkel és aranyozott szobrokkal, miközben a szegények meg a hajléktalanok az utcán éheznek! Nem beszélve az államtitkárról. Az minden héten vesz magának egy vadonatúj autót. Hát ehhez mit szól, tisztelt uram?

Meggyorsítottam a lépteimet. A választó követett.

– Külföldi gépkocsikban parádéznak, más meg tuszkolódjon a tömött buszon. Nem tetszik ez nekem, tisztelt uram, nagyon nem tetszik!

Futásnak eredtem.

– A főnök meg bent ül az irodában, és folyton csak parancsolgat. Közben meg hallgatja a rádiót. Drága éttermekbe járkál, holott a felesége otthon megfőzné feleannyi pénzért!

Elértem a lépcsőházajtót. Be akartam csapni az orra előtt, de a választó lába ezt megakadályozta.

– Az iroda egy kész bolondokháza. Jobb, ha nem is részletezem magának. Úgysem hinné el. A kollégák gorombák, a munkaköpeny zsíros. Az illemhely koszos, WC-papír az persze nincs, valaki biztos lopja.

Hívtam a liftet.

– A piacon is megmondták, a miniszter a hibás! Csak herdálja a lakosság pénzét.

Kiléptem a folyosóra.

– A lift meg persze állandóan elromlik. A házmester oda sem figyel arra, amit mondok neki. A múltkor is csőrepedés volt. A szomszéd lánya szemtelen, a közös költséget meg folyton elsikkasztják.

A lakásajtót még sikerült idejében bevágnom az orra előtt. Miközben a lakás legtávolabbi zuga felé menekültem, még tompán hallottam kintről a következőket:

– Hétről hétre mennek fel a gyógyszerárak. Persze a miniszterelnöknek telik rá. Na ja. Úgy könnyű!

Bekapcsoltam a rádiót, de még a hangos zeneszón is átszűrődtek tompa mondatfoszlányok, melyekből megállapíthattam, hogy a választó sokallja a képviselők fizetését.

Lassan beesteledett.

Éjszakai álmomból a telefon berregése riasztott fel. Amikor fülemhez emeltem a kagylót, a következők jutottak el a tudatomig:

– Arra válaszoljon nekem, kedves uram, mi lesz a nyugdíjemelésemmel!