Laila Shukri

ARAB PALOTÁK

SZOLGÁLÓJA VOLTAM

Kossuth Kiadó

Tartalom

I. FEJEZET  Bibi

II. FEJEZET  Kuvait

III. FEJEZET  A madame szeretői

IV. FEJEZET  Lányok árverésen

V. FEJEZET  Dalaja

VI. FEJEZET  A veszélyes betegség

VII. FEJEZET  A megszállás

VIII. FEJEZET  Az én gyermekem

IX. FEJEZET  A hercegnő szolgálatában

X. FEJEZET  A rijádi palota

XI. FEJEZET  Az új élet

Impresszum

I. FEJEZET

Bibi

Tízéves voltam, amikor először elindultam szolgálni a gazdag Kuvaitba. Még nem jött meg a menzeszem, de anyu Bombayban, az utazás előtti fürdetésemkor elmagyarázta, mit kell tennem, ha megjelenik az első vér.

– Hamarosan – mondta, miközben alaposan beszappanozta fejletlen gyermeki testemet – meg fognak jelenni rajtad az első szőrszálak. Itt, a hónod alatt – dolgos keze gyengéden megcsiklandozott –, és itt – mutatott rá a szeméremdombomra. – Akkor majd szólj erről az asszonyodnak, akinél dolgozni fogsz. Kérj tőle egy villanyborotvát, és tüntesd el a szőrt! Ne felejtsd el: mindig gondosan tisztálkodj, ez nagyon fontos!

Csüngtem a szavain, hiszen anyu régebben három éven át dolgozott szolgálóként Kuvaitban, és egyébként is mindent tudott. Nagyon okos volt.

– Ha pedig megjön a vérzésed, kérj Kotexet az asszonyodtól – magyarázott tovább.

– Mi az a Kotex? – Nem ismertem ezt a szót.

– Olyan betétféle, amit a lábad közé raksz, hogy össze ne piszkítsd a ruhádat.

– De hát az kényelmetlen… és biztosan kipottyan – aggodalmaskodtam.

– Ne izgulj – nyugtatott meg anyu, miközben lendületesen csutakolta a hajamat. – Zsebes bugyikat veszek neked, amelyekbe beillesztheted a betéteket. Kényelmes lesz.

Ó, az én édes anyukám! Mindig mindenre gondolt, minden helyzetben tudta, mi a teendő. Még a hasában hordozott, három hónapos terhes volt velem, amikor – hogy megmentsen – a falujából a városba szökött. Félt, hogy a brutális verések, amelyekben örökké részeg apám rendszeresen részesítette, vetéléshez vezethetnek. Őrjöngő férje csalással vádolta. Kijelentette, hogy a gyerek nem az övé, és mindent megtett, hogy ne jöhessek világra.

Anyu egy sötét éjszakán karjára kapta akkor ötéves nővéremet, Anisát, és halkan kiosont a házból. Gyalog vágott át előbb a hegyeken, majd a száraz évszakban kiszikkadt tómedren – így jutott el a városba, ahol hajlékot és munkát talált. Kijárt a városka melletti rizsföldekre, hogy megkeresse a maga és Anisa fenntartásához szükséges pénzt. Nagyon dolgos és megbízható volt, ezért az emberek szívesen alkalmazták. Amikor eljött a szülés ideje, kórházba került, ahol váratlan komplikációk adódtak, és egy hónapot bent kellett töltenie.

Anyu mesélte, hogy születésemkor a nővér Indirának hívott, mivel annyira hasonlítottam nagy honfitársnőnkre.{1} Magas homlokom, a járomcsontom és az orrom jellegzetes formája miatt a mai napig, ahányszor csak visszatérek Indiába, az emberek megjegyzik ezt. – Indira Gandhi! – kiáltják utánam az utcán. De az okmányaimba a nevemhez azt írták be: Bibi Shaik. Az apám után, akit sosem láttam. Azaz egyszer ugyan megjelent nálunk, de én még annyira kicsi voltam, hogy nem emlékszem rá.

A kórházi lábadozást követően anyu visszatért velünk a saját falujába. A fülébe jutott, hogy apám elhagyta a házukat, és átköltözött egy másik településre, ahol újra megnősült. Mi muszlimok vagyunk, így a férfiaknak egyszerre több feleségük is lehet. Anyu remélte, hogy apánkat majd lefoglalja az új élet, és talán megfeledkezik rólunk, így békében élhetünk. Rögtön munkába is állt, hogy legyen mit ennünk. Amíg ő távol volt, a nővérem vigyázott rám. Ha leülünk hármasban teázni, anyu és Anisa a mai napig gyakran felidézik az egyik emlékezetes esetet. Ahányszor anyánk egyedül hagyott minket otthon, a testvérem feladata volt a pelenkacsere, meg az, hogy ringasson, ha sírtam. Egy mennyezetgerendához csomózott lepedő volt a bölcsőm. Anyu időnként hazajött a munkából, hogy megszoptasson. Egyszer aztán döbbenten látta, hogy a testem duzzadt, és az arcom vörös a bőgéstől. Ráadásul a rajta éktelenkedő horzsolásokból vér is szivárgott.

– Mi történt? – kiáltott fel rémülten anyám. – Mit műveltél vele? Hát így viselted gondját? – ripakodott rá a testvéremre.

– Én semmi rosszat nem csináltam… Én… Csak meghintáztattam egy kicsit… Eléggé meghintáztattam, a plafonig… – Hadonászott apró karjával Anisa. – Mert egyre csak nyafogott és nyafogott… És meg akartam nyugtatni… – mentegetőzött, de látva anyánk arckifejezését, nála is eltört a mécses.

Ő is kicsi volt még, és nem tudta, hogy a túl lendületes mozdulatok árthatnak nekem. A bölcső szövete kidörzsölte arcom finom bőrét, az erőteljes hintáztatástól pedig a padlóra zuhantam. Ezután, ha anyánk nem volt otthon, a szomszéd öregasszony vigyázott rám, aki maga is tizenegy gyereket nevelt fel.

Anyu mesélte, hogy négy hónapos koromban apám egyszer csak bent termett a házban. Szokás szerint részeg volt, és amint meglátott, előrántott egy jókora kést, azzal lódult felém. „Kinyírom ezt a rohadt fattyút!” – üvöltötte. Én rákacagtam, és a praclimmal úgy kalimpáltam a hosszú, hideg penge felé, mintha csodálatos játékszert kínált volna oda. Vidám voltam, élénken gőgicséltem – örültem, hogy valaki játszani akar velem. Apám nekilendült, halálos szúrásra készült. A nővérem hisztérikus sikoltozására odaérő anyu az utolsó pillanatban rántotta félre a karját. Anyut ekkor valami eszeveszett bátorság szállta meg, és egy vaslábossal agyba-főbe verte apámat, majd végérvényesen kihajította az utcára. Három év múlva vette hírét, hogy apámat egy kobra halálra marta. Én a nevére sem emlékszem.

Anyunak egész életében nehéz munkát kellett végeznie annak érdekében, hogy ne éhezzünk. Gyakran hajnali háromkor kelt, ilyenkor a társnőivel egy kétökrös bérszekéren zötykölődtek el az egyik távolabbi település mangóültetvényeiig, ahol a tulajdonosok zöld, még éretlen mangót árusítottak. Az asszonyok a mangót a szekérre pakolták, aztán visszaszekereztek a mi falunkba. Itt elosztották egymás között a kemény gyümölcsöket, és gúlákba halmozták őket. Három-négy nappal később a mangók héja sárgás vagy enyhén narancssárgás színt öltött. Ekkor anyu, aki képes volt tapintással is megállapítani a gyümölcsök érettségét, a megfelelőket egy jókora kosárba dobálta át. Amikor a kosár színültig telt, anyu újra pirkadatkor kelt, a fejére illesztette a kosarat, és nekivágott a környező falvaknak, hogy eladja a gyümölcsöt. Cserébe rizst vagy pénzt kapott.

– Mindezt érted tettem, kislányom – mondogatta, miközben a hajamat fésülte. – Igyekeztem, hogy otthon mindig legyen legalább egy maréknyi rizs… Te pedig imádtad a fehér rizst, a legdrágább fajtát. Így hát mindkét irányban nehéz terhet cipeltem… Odafelé a mangót, visszafelé pedig a rizskötegeket…

Amikor Anisa tízéves lett, eljött hozzánk anyu testvérének a férje, és magával vitte a nővéremet látogatóba a nénikénkhez. Öt nappal később anyánk hírt kapott, hogy a sógora férjhez adni készül Anisát valamelyik távoli rokonához. Anyu ideges lett, nyomban a hátára vett, és már indult is, hogy megakadályozza a házasságot. Hosszú volt az út. Autóbusszal csak félútig jutottunk, a táv többi részét gyalogosan kellett megtennünk. Verejtékes küszködéssel kaptattunk át a hegyeken, aztán rengeteget csúszkáltunk az évszakban kiszáradt tófenék tapadós sarában. Borzasztóan fáradt voltam, így hát sírtam. Anyu vitt, ameddig bírta, de amikor már nem bírta tovább, magamnak kellett mennem.

– Ne húzd az időt! – nógatott egyre. – Szedd a lábad szaporábban, mert elkésünk!

Mire két nap múlva odaértünk, az esküvői fogadás már véget ért. Anisa egy szerény, piros szegélyű fehér száriban üldögélt nagy csapat asszonytól közrefogva egy dobogón. Az arca szomorú volt, apró teste már-már elveszett a ruharedők között. A lehangoló látványt a ráaggatott virágfüzérek sem derítették fel. Nyakában kókadtan fityegett egy piros korall nyaklánc, az úgynevezett nallal patiya – annak jeleként, hogy a házasságot megkötötték.

– Anisa! – kiáltottam, és bőgve a nyakába borultam. Addig minden időnket együtt töltöttük, most meg egy hete nem láttam. A testvérem magához szorított. A teste remegett. Nem tudom, felfogta-e egyáltalán, hogy mi történt.

– Kinek adtátok oda a gyermekemet? – üvöltötte hisztérikusan anyu. – Kinek adtátok oda a kislányomat?

Az ifjú férjről kiderült, hogy egy mérhetetlenül szegény család huszonegy éves fia. Mi is sok ínséget láttunk, és voltak napok, amikor nem került ennivaló az asztalunkra, de a család, amelyhez most már szeretett nővérem is csatlakozott, valóságos koldusokból állt. Olyan borzasztó nincstelenségben éltek, hogy amikor később meglátogattuk őket, görcsösen kapaszkodtam anyám szárijába, nehogy egyedül maradjak abban a sivár környezetben. Emlékszem, mindössze egy fazekuk és három tálkájuk volt – a családtagok számának megfelelően. Amikor étellel kínáltak minket, azt mondták, várjak, amíg a felnőttek végeznek az evéssel, és felszabadul egy tányér. Mivel igencsak éhes voltam, és azonnali étket követeltem, a saját adagomat a fazék fedőjében kaptam meg.

A nővérem esküvőjének napján az Anisát körülfogó asszonyoktól anyám megtudta, milyen alacsony társadalmi helyzetű az ifjú férj. Amikor kiderült, hogy elkéstünk, anyám bánata a tetőpontjára hágott. Elkeseredésében lekapta a szandálját, és azzal esett neki a sógornak.

– Mit műveltél? – ordította. – Hogy merészelted? Miért nem kértél tőlem engedélyt? Ki engedte meg, hogy az én gyerekem sorsáról dönts? – Csak úgy záporoztak az ütései a férfi fejére, testére. Az összegyűlt vendégek egymást túllicitálva igyekeztek anyánkat megnyugtatni. Elrángatták a sógortól, elmagyarázták anyámnak, hogy most már nem tehet semmit. A lánya már feleség, és ezen semmi nem változtat. A legjobb lesz, ha beletörődik a történtekbe. Egyébként is biztosan éhes, és nyilván Bibi is az, így egyenek inkább pár falatot a hosszú utazás után, és ünnepeljék együtt a többiekkel az Anisa számára oly fontos napot.

Az egyik nő egy tányérban gőzölgő rizst és mangót tett elém. Az éhségtől majd kilyukadt a gyomrom, ezért mohón falni kezdtem. Az étel azonban nem ízlett, így undorral löktem arrébb az edényt. Nem értettem, mi folyik körülöttem, de azt tudtam, hogy az anyám tényleg dühös, a testvérem meg rosszkedvű – így én is rázendítettem. Ettől anyámnak végképp elege lett. Kézen fogott, azt mondta: „Megyünk!” Majd nem törődve a lakodalmas vendégek tiltakozásával, lerángatta Anisát az emelvényről, átvitte az egyik szomszédos szobába, és levette róla a fehér, esküvői szárit. A sarokba hajította a ruhát, majd feladta a kislányára azt a szoknyát és blúzt, amelyben egy héttel korábban otthonról útnak indította. Így hát készen álltunk a hazaútra, és a kijárat felé vettük az irányt. Anyu – miközben átverekedte magát az óbégató tömegen – szorosan maga mellett tartott mindkettőnket. A vőlegény családtagjai ugyan megpróbálták visszatartani, de anyu megmakacsolta magát, és hamarosan már a hazafelé vezető hegyi ösvényt tapostuk.

Ettől kezdve Anisa – bár egyelőre még továbbra is velünk lakott – hivatalosan férjezettnek számított. Férje, Movlal időnként meglátogatott minket, némi zöldséget, gyümölcsöt, édességet és teasüteményt hozott magával. Mindig vártam, hoz-e jákafagyümölcsöt, imádtam ugyanis a lágy, édes ízét. A szokásnak megfelelően Movlal várt a házasság elhálásával addig, amíg a feleségének megjön az első menstruációja. A nővérem tizenkét éves múlt, amikor ez megtörtént. A zavartalan együttlét érdekében anyu külön szobát készített elő a házaspárnak. Nem tudom, mi történhetett ott, de attól fogva, ahányszor csak Movlal megérkezett hozzánk, Anisa elszökött otthonról, és a közeli hegyekben húzta meg magát. Az égvilágon semmi nem bírhatta rá, hogy még egyszer kettesben maradjon a férjével. Anyu elmagyarázta a vejének, hogy türelmesnek kell lennie, és időt adni a lánynak. Így hát Movlal várt. Amikor pedig eljött hozzánk, főleg engem szórakoztatott. Sétálni vitt, a nyakában cipelt, népszerű játékokat játszott velem. Szerettem a rangoli{2} mókásságát, ennek készítésekor mindig sokat nevettünk. Civódtunk, milyen anyagokat és színeket használjunk, hogy a legszebb minták tűnjenek elő. Időnként a szomszéd gyerekek is csatlakoztak hozzánk, és kabbadit{3} játszottunk. Imádtuk ezt a játékot, és képesek voltunk órákon át elszórakozni vele. Csak Anisa volt szomorú, miután Movlal elutazását követően visszasomfordált hegyi rejtekéből.

– Azt én is szerettem volna játszani… – jegyezte meg keserűen.

– Akkor maradj, és játssz velünk! Miért menekülsz el?

– Nem tehetem… – felelte komoran, és elfordította a fejét.

Ilyenkor megpróbáltam a kedvében járni, és javasoltam, hogy játsszunk golyósat. Az egyszínű golyók különféle sorokba való rakosgatása teljesen elbűvölte, így csakhamar felderült az arca.

Egy nap észrevettem, hogy anyu a két legjobb száriját pakolja bele egy kistáskába. Megkérdeztem, mit csinál.

– Kuvaitba utazom, kislányom… – Szorosan magához ölelt. – Ott gazdag emberek élnek, és én nekik fogok dolgozni. Soha többé nem fogsz már éhezni. – Kedvesen megcirógatott, és puszit nyomott a fejem búbjára.

Nem tudtam, mi az a Kuvait. Azt hittem, valahol a közelben lehet – és ha anyu ott dolgozik, estére biztosan hazajön majd. De nem így történt. Éjjel egykor anyu felébresztett minket.

– Kísérjetek ki a vasútállomásra! – mondta.

Két másik szomszédasszonyunk is ekkor indult el Kuvaitba, hogy szolgálóként dolgozzanak az idegen országban. Őket is elkísérte a családjuk. Egész kis tömeg baktatott az éjszakában az állomás felé. Még akkor is sötét volt, amikor odaértünk. Az utasokkal együtt vártuk a vonatot. Engem kimerített a hosszú menetelés, így csakhamar elbóbiskoltam.

– Ébredj már! Anyu elutazik! – rázott meg alaposan a nővérem.

A peronon örvénylett a tömeg. Egy pillanat alatt szem elől veszítettem anyut. Tekintetemmel megpróbáltam követni a sokszínű szárik, a hajnal gyér fényétől elmosódott arcok tömegében, a búcsúölelésekben összefonódott karok ingoványában. Nem találtam meg. Amikor a vonat elindult, sokáig kiáltozva futottam az utolsó vagon mögött:

– Anyu! Anyu! Maradj! Kérlek, ne utazz el! Ne hagyj itt, anyukám! – Hangosan zokogtam. Azt hittem, ha anyu meghallja a sírásomat, menten visszafordul. A vonat eltűnt a távolban, de én még mindig abban reménykedtem, hogy másnapra anyu hazajön. De nem jött meg sem másnap, sem az utána következő napon – de egy hét, egy hónap, egy év múlva sem. Csak három évvel később láttam viszont.

Anyu elutazása után beköltözött hozzánk a nővérem férje a szüleivel. Anisa már nem tudott elszökni Movlal elől, és egy szobában kellett aludnia vele. Ettől fogva az arcán mindig ott bujkált egy kis szomorúság.

Egy idő múlva anyu kezdett pénzt küldeni az eltartásunkra, és ruhákkal teli csomagok is érkeztek tőle. Emlékszem egy kék-fehér, fodros ruhácskára. Amikor az rajtam volt, úgy éreztem, mintha az a gyönyörű baba lennék, amit szintén anyu küldött Kuvaitból. Sokszor játszottam ezzel a babával, és ilyenkor anyura gondoltam.

Az esős évszak közepén egyszer csak berontottak hozzánk a halott apánk rokonai.

– Takarodjatok innen! – ordította apánk bátyja. – Ez nem a ti házatok! Ti nem lakhattok itt!

– De hová menjünk? – kérdezte sírva Anisa. – Nekünk nincs másik házunk!

– Az utcára! – rikácsolta apánk bátyjának a felesége. – Annyian laknak az utcán, miért pont ti ne tehetnétek ezt? – Az összes holminkat kihajigálták a ház elé. Minden vagyonunk a sárban kötött ki. A fazekak, a tálak, a ruháink, az ágyneműnk, még az egyetlen babám is. A kedvenc ruhám is itt végezte. A szakadó eső cseppjei belemosták a szövetét a felázott latyakba, és hamarosan elveszítette szép, élénk színeit, barnás ronggyá változott.

– Nem! Nem akarom! – Hisztérikus bömbölésbe kezdtem. – Anyu! Anyu!

Látva kétségbeesésemet, a testvérem ököllel esett neki a nagybácsinknak. Az felbőszülve a földre lökte Anisát, majd ütni-verni, rugdosni kezdte. Nem nézhettem, hogy a nővéremet ütlegelik. Kiszaladtam, és bőrig ázottan már fordultam is vissza, kezemben egy durva élű kődarabbal. Teljes erőből odacsaptam vele a testvéremet még javában tángáló bácsinak. A füle mögötti sebből patakokban ömleni kezdett a vér.

– Rendőrség! Rendőrség! – sikoltozta a bácsi felesége. – Ez a lelenc megölte a férjemet!

Olyan csetepaté támad, hogy az összes szomszéd összefutott. A falu vezetőjének szerepét betöltő öregember is értesült a dologról.

– Mi folyik itt? – kérdezte, miközben igyekezett rájönni, miről is szól a kavarodás.

– Nekik nincs joguk itt lakni! – kiabálták túl egymást apánk rokonai. – Ez a Bibi fattyú, nem családtag!

– A ház az apámtól maradt ránk, az öcsém nem él, ez pedig itt nem az ő kölyke! – A bácsi idegesen próbálta csillapítani a vérzést. – Minden miatta van! – Vádlón mutatott rám. – De én most elintézem! – És fenyegető arckifejezéssel megindult felém.

– Rendőrség, hívják a rendőrséget! – ordibálták apánk rokonai.

– Csukják börtönbe a lányt! – csatlakozott a kiabáláshoz a nagynénink.

Rémülten bújtam meg a falubíró háta mögött. Mindenki szörnyen felbőszült, még az öreg szavait sem voltak hajlandók végighallgatni, aki megkísérelt enyhíteni a helyzeten. Ekkor látva, hogy jó szóval nem megy semmire a házat máris elfoglaló, tomboló rokonoknál, az öreg így döntött:

– A kislányok most velem jönnek. Holnap pedig nyugodtan elbeszélgetünk, és megpróbáljuk józanul megoldani a vitát.

Anisával felkapkodtuk vagyonkánk sárból kimenthető maradványait, és követtük a bírót, aki elvezetett minket az otthonába. Egy apró, üres szobát utalt ki nekünk szállásul.

– Most aludjatok – mondta. – Holnap majd foglalkozom veletek.

Ezzel becsukta az ajtót, mi pedig Anisával összebújtunk a földre vetett matracon, és egymás karjában zokogtunk. Arra gondoltam, hogy ha anyu itt lett volna, nem engedi, hogy idáig fajuljanak az események.

A következő napok sem hoztak megoldást. A nagybácsink hamarosan eladta családi fészkünket, így hajléktalanná váltunk. Néha elsétáltam egyszer volt, de elvett otthonunk előtt, és makacsul hajtogattam:

– Ez az én házam… Ez az én házam… – De nem mehettem be. A sárga-pirosra festett keretű bejárati nyíláson keresztül meglestem az égszínkék falakat, és felidéztem magamban azokat a boldog pillanatokat, amelyeket odabent anyámmal töltöttem el. Időnként végigsimítottam az apró kertünk körül futó nádkerítésen, de az új tulajdonosok hamar elzavartak onnan. A nővérem ölelésében kerestem menedéket. Ott maradtunk az öreg hajlékában. De Anisa férje nem sokkal ezután magával vitte a testvéremet a távoli városba, ahol munkát kapott. Így teljesen magamra maradtam.

Igyekeztem a tanulásra összpontosítani. Anyu még kuvaiti elutazása előtt beíratott az iskolába. Telugu{4} nyelvet, matematikát, angolt és történelmet tanítottak. Ám a falusi tanítók nem álltak hivatásuk magaslatán, így iskolatársaimmal együtt időnk többségét a padban való haszontalan üldögéléssel töltöttük. Tanulmányaim valójában csak akkor indultak be, amikor anyu pénzt küldött arra, hogy beírassanak egy magániskolába. Matematikából és angol nyelvből osztályelső lettem. Nagyon igyekeztem, mert azt akartam, hogy anyám majd büszke legyen rám, ha hazajön.

{1} Indira Prijadarsini Gandhi (1917–1984), indiai politikus. 1966–1977 között, valamint 1980–1984 között India miniszterelnöke. Szikh fundamentalisták gyilkolták meg. Testét elégették, hamvait azonban nem a Gangeszbe szórták, hanem a Himalájába vitték fel.

{2} Rangoli – hagyományos indiai művészeti forma: színes kompozíciók festése a földre. A hinduk rizsszemekből, homokból, gabonából, virágszirmokból vagy krétával mintákat hoznak létre. A sokszínű mintákat az ünnepnapok előtt készítik el, de a gyerekek minden külön ok nélkül is gyakran készítenek efféle mozaikokat.

{3} Kabbadi – népszerű gyermekjáték Indiában. A gyerekek két csapatra oszlanak, és felsorakoznak egymással szemben egy négyszögletes mezőn. A jeladást követően egy kiválasztott játékos átszalad az ellenfél mezejére, és amíg egy lélegzettel elkiáltja, hogy kabbadi, igyekszik minél több riválist megérinteni. Amint vége a kiáltásnak, vissza kell térnie a csapata térfelére. A megérintett játékosok kiesnek a játékból.

{4} Telugu nyelv – 70 millió ember beszéli India Ándhra Prades államában, ahol hivatalos nyelv.