Thorwald Dethlefsen

A sors mint esély

Thorwald Dethlefsen

A sors mint esély

Eredendő tudás a teljességről

Budapest, 2024

A mű eredeti címe: Schicksal als Chance. Esoterische Psychologie – das Urwissen zur Vollkommenheit des Menschen

A mű, amelyből a fordítás készült, a C. Bertelsmann Verlag GmbH kiadásában jelent meg Münchenben, 1979-ben.

Alapkiadás: Budapest, 1992, Arkánum Kiadó

© Wilhelm Goldmann Verlag, 1980

A Wilhelm Goldmann Verlag a Penguin Random House kiadói csoport tagja.

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2024

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

ISBN 978-963-291-699-6

© Fordította: Hajós Gabriella, 1992

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Szerkesztő: Prudovits Edina

Borítóterv: Vancsura Olga

Tartalom

A Kiadó előszava a 2024. évi kiadáshoz

1. fejezet: Ezotéria mint a valóság szemléletének tudománytalan módja

Az ezoterikus világkép

Az ezotéria mint út

A hermetikus filozófia

Hermész Triszmegisztosz: Tabula Smaragdina

Az analógia törvénye: amint fenn, úgy lenn

Test, lélek és szellem

2. fejezet: Hipnózis – a valóság karikatúrája

A hipnózis és a pszichoanalízis felfedezése

A hipnózis mint jelenség

Egy hipnózismodell

A hipnózisterápia

Konzekvenciák

3. fejezet: A valóság polaritása

Az élet: ritmus

A megbékélés

A bűn projekciója

A rezonancia törvénye

A környező világ mint tükör

4. fejezet: Az asztrológia, amely lemásolja a valóságot

A valóság ősprincípiumai

Az égitestek mint reprezentánsok

Az idő minősége

A horoszkóp mint mérőeszköz

A horoszkóp mint az élet tanterve

A tanulás polaritása

Asztrológia a reinkarnáció alapján

A sors beteljesítése

A betegség mint információ

A szabadsághoz vezető út

5. fejezet: Betegség és gyógyulás

A betegség és a halál mint a sors jelei

Homeopátia

Az információ mint gyógyeszköz

A hasonlóság elve

6. fejezet: Teremtés és bűnbeesés

Az egység

A teremtés hármassága

A bibliai teremtéstörténet

Kiűzetés a Paradicsomból

Betegség és bűnbeesés

A betegségen át az üdvösségbe

7. fejezet: A reinkarnáció mint az élet ritmusa

A halál – a lét másik formája

A karma törvénye

Az emberi érés folyamata a reinkarnációkon át

8. fejezet: A reinkarnációs terápia mint a tökéletesedés útja

A fogantatás és a születés élménye

Találkozás a múlttal

Bűn és felelősség

Az ősprobléma: a hatalom

Túlvilági tapasztalatok

A földhöz kötött lélek

A lélek fejlődési fokozatai

Vallás és reinkarnáció

9. fejezet: A mindennapi élet mint rítus

Az okkult technikák értelméről

Az ezotéria és a menekülés a világ elől

Hazatérés

A Kiadó előszava a 2024. évi kiadáshoz[1]

Az utóbbi évtizedekben a nagyközönség körében egyre erősebb a spirituális témák iránti érdeklődés. Sokak élték át a felismerést: az élet célja semmiképpen sem merülhet ki evésben, ivásban, alvásban és birtoklásban. Hol van ez a cél? Meglelhetjük-e egyáltalán? Menjünk vissza a templomba, amelyet intellektuális terjeszkedésünk vak buzgalmában odahagytunk? Vagy egyedül a keleti tanok és vallások adnak választ? A sok nyitott kérdés keresővé teszi az embert, és e keresés csaknem fontosabb lehet, mint a találás maga. A keresés ugyanis nem más, mint hogy „kérdésessé tesszük a dolgokat”, pozícióinkat feladjuk, azaz rugalmassá válunk. A keresés megnyitja az embert.

A 2010-ben elhunyt Thorwald Dethlefsen német ezoterikus író, szerző, filozófus, reinkarnációs pszichoterapeuta és nem utolsósorban Rüediger Dahlke szerzőtársa volt, közel negyven könyve jelent meg (jó néhány kettőjük közös munkájaként). Művei, melyeket számos nyelvre lefordítottak, több millió példányban keltek el világszerte. A szerző terápiás tevékenysége mellett rendszeresen tartott esti és hétvégi kurzusokat, melyek hatalmas sikere arról tanúskodik, hogy a tárgyalt témák sok útkereső számára vezérfonalat jelentettek.

A sors mint esély Dethlefsen legismertebb könyve, immár klasszikus olvasmány a téma iránt érdeklődők körében. Célja, hogy az ezoterikus világképbe vezesse be az olvasót. Ez a bevezetés előzetes felkészülést nem igényel, de belső nyitottságot igen, hogy az olvasó előítéletek nélkül fogadhassa be az új, így szokatlan gondolatokat. E követelménynek nehezebb eleget tenni, mint gondolnánk. Túlságosan is könnyen rögződünk az ismerthez, ragaszkodunk a megszokotthoz. Eleinte minden ismeretlen tudattalan szorongást ébreszt bennünk, és beindítja az elhárító mechanizmusokat. Ebben a könyvben is sok olyan gondolattal és megállapítással találkozhat az olvasó, amely ellenállást válthat ki belőle. Senkinek sem könnyű megszokott kliséit, beállítottságát feladnia, majd új belátásokkal helyettesítenie – mégis folyamatosan ezt kell tennünk, hacsak nem akarunk lemondani önmagunk kiteljesítéséről. Márpedig ennek a könyvnek a célja a tudat fejlesztése és kitágítása.

1. 1 A Kiadó 2024-es előszava a szerző egykori előszavának átdolgozásával készült.

Ajánlom ezt a könyvet mindazoknak, akik a világosságot keresik.

Thorwald Dethlefsen

1. fejezet
Ezotéria mint a valóság szemléletének tudománytalan módja

A véletlen azoknak ad nyugovást, akik bedőlnek a sivár mesének s szívük szerint elválasztanák a kozmosztól az istenit, a mélyértelműt, azt, ami kijelöli a Teremtmények célját, mondván, hogy a mindenség túl van az emberi értelmen és teljesen magától jött létre.

Herbert Fritsche

Századunk gondolkodását az ún. természettudományos világkép határozza meg. A „tudományos” jelző olyan kritériummá vált, amellyel bármely megállapítás, elmélet vagy gondolat helyessége mérhető. Valamennyien tudományos kategóriákban gondolkodunk olyan területeken is, amelyeknek tulajdonképpen a tudományhoz semmi köze sincs. Így magas fokú „tudományhívővé” válunk anélkül, hogy tudatában lennénk a szó képtelenségének.

A tudományos munkának az a célja, hogy gondolatilag áthatoljon a valóságon, és törvényszerűségek felfedezésével rendet teremtsen a megjelenési formák sokfélesége között. E célból olyan elméleteket alkot, amelyek a valóságot a lehető legjobban felfogják.

Minden elmélet szerzője saját tudatállapotáról ad képet az elmélet megszületésének időpontjában. A folyamatos kutatás során a tudatállapot is továbbfejlődik, a korábbi elméletek pedig nemsokára szűkösnek bizonyulnak; szükségessé válik egy újabb és átfogóbb elmélet, és így tovább. Törvényszerű tehát, hogy az emberiség egyre fejlődő, egyre táguló tudata előbb vagy utóbb minden elméleten túlnőjön, és új felismeréseket fogadjon be. A ma igazsága ugyanis a holnap tévedése.

E megállapításunkat hathatósan alátámasztja, ha vetünk egy pillantást a tudomány történetére.

A tudomány története az emberi tévedések története. Semmi okunk rá, hogy emiatt szégyenkezzünk, mindenki tudja, hogy legjobban saját hibáinkból tanulunk. Mindebben csak az a groteszk, hogy valamennyi új generáció egészen biztos benne: a tévedéseket mindig a múltban követték el, az ő koruk viszont az abszolút és végleges igazságot találja fel. Ez az a pont, amelyen a tudományba vetett hit könnyedén felülmúlja bármilyen vallásos szekta hitének erejét.

Megdöbbentően hasonlít a vallásos fanatizmushoz az a magatartás is, amelyet a tudományos élet azokkal szemben tanúsít, akik valamilyen új szemlélet birtokában kétségbe vonják az adott kor „általános érvényű” igazságait. Egyik legfőbb gyengeségünk, hogy gondolatilag rögződünk, és utolsó leheletünkig minden erőnkkel védjük álláspontunkat. Csakhogy a tudomány esetében különösen izgalmas az az ellentmondás, amely a valóság és a gyanúsan zajosan hangoztatott objektivitás között megfigyelhető.

A tudományos munka a látható világ kutatásával kezdődött. A látható világ számunkra anyagként jelentkezik, ezért a tudomány is az anyag feltételeihez igazította munkamódszereit. Ez nyilván így helyes – mindazonáltal csak addig, ameddig a kutatás ténylegesen és kizárólag az anyagra vonatkozik. Az így születő eredmények legjobb esetben is csak az anyagra lehetnek érvényesek. Itt ütközünk abba a két alapvető hibába, amelyek feljogosítanak bennünket arra, hogy a tudomány kizárólagossági igényével szemben kifejezésre juttassuk kételyeinket:

1. A tudomány munkamódszereit tudatosan az anyag kutatásának követelményeihez igazították – ezt a módszert azonban manapság öntudatlanul alkalmazzák és kiterjesztik azokra a területekre is, amelyek nincsenek feltétlenül kapcsolatban az anyaggal.

2. Az l. pontból arra következtetnek, hogy csak az anyaggal lehet foglalkozni, hogy csak ez mérhető, tehát az anyagon kívül nincs semmi.

Ezt az ördögi kört csak úgy szakíthatjuk meg, ha felismerjük saját módszereink korlátait, vagy pedig adekvát, ám a tudományos gondolkodás számára szokatlan módszerekkel közeledünk a nem anyagi természetű jelenségekhez. Alighanem megérett az idő arra, hogy ezt a lépést megtegyük. Egyre nő azoknak a száma, akik a valóságot illetően már nem akarják átengedni a terepet a kizárólagosságra igényt tartó tudománynak. Ennek jogosultságát többek között az alábbi kérdésekben fogalmazhatjuk meg:

Vajon a tudomány – a technika területén kétségbevonhatatlanul elért sikereivel együtt – boldogabbá tette-e az emberiséget?

Képes-e a tudomány segítséget nyújtani az emberi problémák megoldásában? Meg tudja-e válaszolni azokat a legbensőbb emberi kérdéseket, amelyek az emberi létezésre vonatkoznak?

Vajon az emberi tudat fejlődése lépést tartott-e a külső technikai fejlődéssel?

A válasz a fenti kérdésekre egyértelmű és megrázó – sikernek nyoma sincs. Minél több olyan segédeszközt talál fel az ember, amellyel időt takaríthat meg, annál kevesebb ideje van. Az ún. modern orvostudománynak egyetlen százalékkal sem sikerül csökkentenie a betegséget a világban. Ne hagyjuk magunkat megtéveszteni azoktól a statisztikáktól, amelyek a fertőzéses megbetegedések vagy a csecsemőhalálozás csökkenését bizonyítják, mert ugyanakkor nem szólnak arról, mely betegségek váltak gyakoribbá, vagy melyek azok, amelyek éppen a vizsgált időszakban keletkeztek.

Az orvosi statisztikáknak is csak akkor lenne értelme, ha a „betegséget” mint olyat mérnék, nem pedig egymástól elkülönítve vizsgálnák a különféle megjelenési formáit. Napjainkban például jelentősen növekszik a pszichés megbetegedések száma; úgy látszik, ezeket még nem sikerült olyan eredményesen elnyomni, mint egyes szomatikus tüneteket. Mindazzal, amit eddig elmondtunk, nem annyira a tudomány bírálata volt a célunk, inkább csak azt akartuk bemutatni, hogy a továbbiakban szükségképpen és joggal folyamodunk a tudományos gondolkodással polárisan ellentétes módszerhez, ez a módszer pedig az ezotéria fogalomköréhez tartozik. Eredetileg az ezotéria és a titkos tanok, a bölcsesség tana, az okkultizmus stb. – azonos fogalmak voltak. Ezek a fogalmak azonban jó ideje téves elképzeléseket váltanak ki. Ennek a könyvnek az a feladata, hogy lépésről lépésre bevezessen az ezoterikus gondolkodás rendszerébe.

Az ezoterikus világkép

A tudomány kizárólag funkcionálisan gondolkodik. Ez olyan magától értetődő számunkra, hogy csodálkozva kérdezzük, egyáltalán hogyan lehetne gondolkodni még anélkül, hogy utat ne nyitnánk a zabolátlan fantáziának. Az ezotéria tartalomban gondolkodik, ami azt jelenti, hogy nemcsak a valóság „hogyanjára”, hanem mindenekelőtt „miértjére” kérdez rá. Ez a miért a dolgok értelmére vonatkozik, így nem más, mint a tulajdonképpeni összekötő kapocs a megjelenési formák világa és az ember között.

A dolgok értelme mint igazság azonban mindig csak az egyes ember számára nyilvánulhat meg, ezért nélkülöz minden nyilvánosságot. Az ezotéria tehát aszociális. A tudománynak az a követelménye önmagával szemben, hogy mindenki számára megközelíthető legyen. Aki elég tehetséges, megfelelő mennyiségű szorgalom befektetésével a tudományt elsajátíthatja. A tudomány átadható. A tudás nem. A tudást sajnos gyakran összekeverjük olyan felhalmozott ismeretekkel, amelyek teljességgel érdektelenek, céltalanok. Ez utóbbi átadható, a valódi tudást azonban szorgalommal sohasem érhetjük el, csak olyan teljességgel személyes, individuális megismerési aktussal, amely metafizikus természetű, és amely nagyvonalúan nem vesz tudomást a tömegek azon követeléséről, hogy „a tudás legyen mindenkié”. A valódi tudás mindig saját tapasztalatunk eredménye, sem átvenni, sem továbbadni nem lehet.

Amit másoktól veszek át, azt csak hihetem, de sohasem tudhatom. Az sem számít, jó okom van-e arra, hogy valamiben higgyek, vagy sem. Hinni annyi, mint nem tudni. Ezen a valószínűség-számítások sem változtathatnak. Ebből a szempontból a természettudomány olyan hitközösségnek tűnik, amely a felismerhetetlenségig újrarágja néhány valóban tudó ember tudásának morzsáit.

Mindezzel semmiképpen sem szeretnénk leértékelni a hitet, hiszen a hit a tudás elérésének legfőbb előfeltétele. A hit alapvetően azt jelenti, hogy lehetségesnek tartunk valamit; márpedig azt, amit nem tartunk lehetségesnek, nem tapasztalhatjuk meg. A hit és a tudás két különböző fokozat, amelyek kölcsönösen feltételezik egymást, mindkettőnek megvan a maga jogosultsága, de nem szabad összekeverni őket egymással.

Miként a tudás mindig az egyes emberé volt, az ezotéria is csak a keveseké. Ezek a kevesek – akik a megismerés keskeny ösvényét járták, hogy tudóvá váljanak – alkotják az ezoterikusok körét, az ún. „belső kört” (a görög esoteros jelentése: ’belső’). Ezt a kicsiny belső kört a lényegesen nagyobb exoterikusok köre veszi körül, a külső kör (exoteros, azaz: ’külső’). Később, a polaritás törvényének vizsgálata során világosabbá válik majd számunkra, hogy e két kör feltételezi egymást, és hogy egzisztenciáját mindkettő a másik pólusnak köszönheti.

Ebből a tudásból az következik, hogy az ezoterikus kör sosem akarja meghódítani a világot. A valódi ezotéria működése rejtőzködő; több fáradságot fordít arra, hogy létét homályban tartsa, mint amennyit tagtoborzásra áldoz. Így minden olyan egyesülés vagy társaság, amely növekedésén és taglétszámának gyarapodásán fáradozik, csalhatatlanul bebizonyítja – árulkodjék a neve vagy a hirdetésének szövege akár az ellenkezőjéről –, hogy esetében nem valódi ezoterikus közösségről van szó. Az ezoterikus titoktartásnak semmi köze a titokzatoskodáshoz, ez a titoktartás a dolog természetéből kényszerűen adódik. Az ezoterikus tanok minden további külső tevékenység nélkül is titkosak. Egy ember csak akkor ismerhet fel és tehet a maga számára hasznossá valamilyen tudást, ha tudatállapota megfelel e tudás szintjének. A fizikában képzetlen egyén nem ismerheti fel egy fizikai törvény jelentőségét, tehát számára az akkor is semmitmondó, ha egyébként korszakalkotó jelentőségű. A törvény a fizikába be nem avatottak előtt titok marad. Ezért el sem kell rejteni. A törvények felismerése csak azt viheti előre, aki magas fokon magáévá tette a fizika tudományát. Ugyanígy van ez az ezoterikus tudással, vagy ahogyan nevezik, a titkos tanokkal is.

Az ezoterikus tudás rejtjelezett formájában mindenki számára hozzáférhető, a tudatlan mégsem meríthet belőle. A tömegek nem ismerik a szimbólumok értékét, haszontalannak és értelmetlennek tartják őket. Először meg kell tanulnunk használni a szemünket ahhoz, hogy képesek legyünk látni. („És a világosság a sötétségben fénylik, de a sötétség nem fogadta be azt.” Jn 1,5)

Ha nem tudok kottát olvasni, ez nem jogosít fel arra, hogy azt követeljem a zeneszerzőtől, használjon műve leírására betűket vagy számokat, mert azokat ismerem. Ilyenkor el kell döntenem, hogy vagy veszem a fáradságot, és megtanulok kottát olvasni, vagy pedig örökre lemondok a zene mélyebb megértéséről. Ugyanígy van ez az ezotériával is. A tudóknak nem az a feladata, hogy a tudatlanok megértőképességéhez igazodjanak, hanem az, hogy készek legyenek segítséget nyújtani azoknak, akik kérik ezt a segítséget. „Kérjetek és adatik néktek; keressetek és találtok; zörgessetek és megnyittatik néktek.” (Mt 7,7)

Iménti hasonlatainkkal azt kívántuk bemutatni, hogy az ezotéria nem olyanfajta tudás, mint az, amelyet szorgalommal elsajátíthatunk. Az ezotéria nem valamiféle gyűjtőfogalma dátumoknak, tényeknek vagy törvényeknek, amelyeket csak meg kell tanulnunk ahhoz, hogy tudjunk.

Az ezotéria út, még inkább ösvény. Minden út valamilyen célhoz vezet. Vegyük konkrét példaként a Münchenből Bécsbe vezető utat. Ezt az utat a térképen pontosan megnézhetjük, kiszámolhatjuk, hány kilométer, megfelelő könyvekből utánaolvashatunk, képeket nézhetünk az út mentén fekvő városokról, beszélhetünk olyanokkal, akik utaztak már ezen az úton, és így tovább.

Lehet, hogy igen izgalmas és érdekes a München–Bécs útvonallal való foglalkozás, de egyet semmiképpen sem érünk el vele: a célt, Bécset. Ha egyáltalán el akarjuk érni, útnak kell indulnunk, mozgásba kell lendülnünk, meg kell tennünk ezt az utat. Lehetséges, hogy előzetes tájékozódásunk, információink hasznosnak bizonyulnak, de semmilyen elmélet sem helyettesítheti az út megtételét. Ezzel a példával az ezotéria mint út és a puszta ténygyűjtés közötti különbséget akartuk megvilágítani. Az ezotéria olyan célhoz vezet, amelyet csak akkor érhetünk el, ha útra kelünk.

Ezt tévesztik szem elől azok az embertársaink, akik, bár teli torokból hirdetik, hogy az ezoterikus világkép mellett állnak, de még fél lábbal sem léptek rá az ezotéria útjára. Ezen az úton járni azt jelenti, hogy felismeréseinket, még a legkisebbet is, azonnal át kell helyeznünk a valóságba. Saját életünket, a dolgok átélését, magatartásunkat folyamatosan változtatjuk, így magunk is változunk, megújulunk. Röviden: az ezotéria maga a fejlődés.

Felismeréseinket tehát szükségképpen át kell ültetnünk a valóságba; ez azt jelenti, hogy az ezoterikus tanok köteleznek. A funkcionális tudományok nem kötelezik semmire művelőiket. Egy vegyész manapság szenzációs felfedezést tehet, ugyanakkor nyugodtan verheti a feleségét, pereskedhet a bátyjával, szidhatja a társadalmat, stb. Kémiai felfedezése nem érinti életét és magatartását. Teljesen másként van ez a legcsekélyebb ezoterikus „felfedezés” esetén. Ennek közvetlen hatása van a lét minden területére, ami szükségképpen megváltoztatja a világhoz való viszonyunkat, egyes szokásainkat azonnal hatálytalanítja. Ha valaki például valóban megértette, mi az asztrológia, az soha többé nem fogja a külvilágban keresni a vétkest, nem fog pereskedni, stb. (Hangsúlyozzuk, hogy az asztrológia üzletszerű művelése és az asztrológia valódi megértése két nagyon különböző dolog. Sajnos, e kettő ritkán esik egybe.)

Az exoterikus külvilág azért harcol olyan szenvedélyesen az ezoterikus igazságok átszivárgása ellen, mert tudat alatt pontosan érzi, hogy az ezoterikus út kötelez. Az emberek szívesen elfogadnak minden új felfedezést, amíg az funkcionális jellegű, így semmire sem kötelez.

Egy ideje ezt a konfliktust a parapszichológia nevű trükk segítségével próbáljuk meg kicselezni. A parapszichológia az ezoterikus világképből fakadó követelmények élét szeretné lefaragni – a tudomány steril módszereivel. Az archívumok megtelnek szignifikációs számításokkal, de ez az embereket – hál’ istennek – nem változtatja meg. A parapszichológia hazug és gyáva, mert még ahhoz sincs bátorsága, hogy tisztán materialisztikus tudományt műveljen, így egyszerűen megtagadja a nem materiális jelenségeket. Képességei azonban ahhoz sem elegendők, hogy felismeréseihez tartsa magát, és levonja belőlük a konzekvenciákat. A parapszichológia egyfolytában szaglászik, és a „kiszaglászottról” vitatkozik, de sohasem mer semmibe „beleharapni”. A sors iróniája, hogy mindenki önmagáról mond ítéletet: a parapszichológia névválasztás (a görög para jelentése: ’mellé’) is azt fejezi ki, hogy e „tudomány” művelői elmennek a pszichológia mellett.

Az ezotéria mint út

Miután meglehetősen világosan elhatároltuk magunkat mind a tudománytól, mind a parapszichológiától, forduljunk végre az ezoterikus út felé. Ennek az útnak a célja az emberi teljesség, a bölcsesség megtalálása, a polaritás legyőzése, az Istennel való egyesülés; az Unio Mystica, a kémiai menyegző, a kozmikus tudat elérése. Ezek a fogalmak az emberi út végcélját próbálják körülírni. Meglehet, ezek a kifejezések most még frázisnak hatnak, de remélem, a következőkben egyre több tartalommal telnek majd meg.

Ahhoz, hogy ezt a célt elérjük, meg kell ismernünk az univerzum törvényeit, és meg kell tanulnunk, hogyan értsük meg őket. Gyarapodó felismeréseink nyomán meg kell változnunk, tudatosabbá kell válnunk, hogy valódi feladatunkat és célunkat világosabban megértsük. Igen hasznos, ha egy ilyen úton vannak tájékozódási pontok, útmutatók és útjelző táblák, amelyek az egyes kereszteződésekben felvilágosítanak, eligazítanak bennünket, hogy merre is menjünk tovább. Ilyen segédeszközök az ezoterikus technikák és diszciplínák, sok van mindkettőből. Említsük meg példaként itt a legfontosabbakat: asztrológia, kabbala, tarot, alkímia, mágia, jóga, meditáció, Ji Csing. Ezek a diszciplínák azonban semmiképpen sem öncélúak, hanem a tájékozódásban segítenek, útmutatók utunkon.

Gyakran esünk abba a hibába, hogy leragadunk egy útjelzőnél, ahelyett, hogy utunkat követnénk. Ezt teszik azok, akik csak az asztrológiára vagy csak az ingára esküsznek. Van egy sereg olyan specialista, aki azt képzeli, hogy saját területén már meg is találta a kulcsot a világ problémáinak megoldásához. Ezek az emberek, sajnos, megrekednek kedvenc útmutatójuknál, így saját magukat akadályozzák abban, hogy az úton továbbhaladjanak. Pedig az ezoterikus diszciplínák feladata éppen az, hogy a régi rögződésektől megszabadítsanak: csakhogy éppen ők igen gyakran választott útmutatójukhoz tapadnak. Azt hiszik tehát, hogy továbbjutottak, és nem veszik észre, hogy csak a rögződés tárgya változott meg.

Ehelyütt szóljunk még az ezotéria keleti és nyugati technikáiról. Minden ezoterikus fejlődés végpontja az igazság megismerése. Igazság csak egy van. Ennek az igazságnak az elérését a különböző korokban és kultúrákban különböző módszerek szolgálták. Ezek – segédeszközként – egyformán jók és használhatók. Ennek ellenére azt kell mondanunk: mindenki saját kultúrája rendszereihez és szimbólumaihoz áll a legközelebb. Egy nyugati ember számára sokkal nehezebb, és rendszerint jóval tovább is tart a Kelet útmutatásait követve célhoz érni.

Ezt csak azért említem meg, mert napjainkban nagyon divatosak a keleti vallások és ezoterikus rendszerek. Ezért aztán nehéz észrevenni, milyen gazdag a választék itt, Nyugaton ezoterikus módszerekből. Pedig ezeknek megvan az az előnyük, hogy jobban alkalmazkodnak gondolkodás- és életmódunkhoz.

Ezért támaszkodom csaknem minden munkámban kizárólag a nyugati ezotéria négy nagy oszlopára: az asztrológiára, a kabbalára, az alkímiára és a mágiára. Ezeket többnyire magasrendű tudományként tartják számon, amelyekből az idők során olyan másodrendű tudományok fejlődtek ki, mint az asztronómia, a kémia stb.

Az ezotéria egyidős az emberiséggel. Mindig volt és mindig lesz. Kezdettől fogva őrzi mindazt a tudást, ami az emberek számára az univerzumról hozzáférhető. Tanításai függetlenek az időtől, sosem kell korrigálni, vagy modernizálni őket, hiszen nem öregszenek el.

A modern tudomány nem érti, hogy minden tudás mindig jelen van. Abban a tévhitben él, hogy minden felfedezéssel közelebb kerülünk az igazsághoz, és csak idő kérdése, mikor fogunk „mindent” tudni.

Ezoterikus szemmel nézve mindez éppen fordítva van. A tudás mindig jelen van, de az embernek kell fejlődnie ahhoz, hogy felismerhesse. Lássunk egy példát: Homérosz költeményei igen régóta megvannak, de a gyermeknek tanulnia kell az iskolában, és lassan odáig fejlődnie, hogy e költeményeket képes legyen elolvasni és megérteni. A gyermek számára nincs jelentősége annak, hányan olvasták előtte Homéroszt, ő először olvassa, pedig évezredek óta olvasható.

A hermetikus filozófia

Ha a valóságot egy körrel ábrázoljuk, akkor azt mondhatjuk: a tudomány ezt a kört cikkekre osztja, speciális tárgyakra (mint orvostudomány, fizika, kémia, biológia stb.). Azt reméli, hogy a speciális területen folytatott kutatások egyszer majd elérkeznek a kör középpontjába. Ez az eredeti cél azonban egyre elérhetetlenebb messzeségbe kerül, mert a magas fokú specializáció mind jobban és jobban megnehezíti az átfogó megértést.

Az ezoterikus foglalatosság nem a kör kerületén, hanem a centrumában kezdődik. Az ezotéria az egyetemes törvényszerűségeket vizsgálja – ha ezeket felismertük, már csak rá kell vetítenünk őket a kör egyes cikkeire, vagyis a speciális területekre. A specialistát zavarja az ilyen tudás, mert minden területre vonatkozik, és képes minden sajátos részletet megfelelő módon beilleszteni a valóság egészébe.

Az ezoterikus gondolkodás a hermetikus filozófia alapelvét követi. A hermetikus filozófiát az ezotéria ősatyjáról nevezték el, akit így hívtak: Hermész Triszmegisztosz. Ez a „háromszorosan is nagy Hermész” beavatott volt és pap Egyiptomban, pontos életútja a történelem homályába vész. Tizenöt tézisét zöld, keleti korundból készített táblára írta fel: ez minden bölcsességek kvintesszenciája. A tábla, melynek jó ideje nyoma veszett, Tabula smaragdina néven vonult be a történelembe. Ennek a smaragdtáblának a szövege így hangzik:

Hermész Triszmegisztosz: Tabula Smaragdina

1. Való, hazugság nélkül, biztos és igaz.

2. Az, ami lenn van, ugyanaz, mint ami fenn van, és ami fenn van, ugyanaz, ami lenn van. Így érted meg az egyetlen csodát.

3. És ahogy minden dolog az Egytől származott, az Egy gondolatból; úgy, elfogadva azt, lett minden teremtett dolog.

4. Apja a Nap, anyja a Hold.

5. A szél hordozta méhében.

6. Dajkája a föld.

7. Ez a világ első anyagának forrása.

8. Ereje tökéletes, ha a földbe visszafordul.

9. Válaszd el a földet a tűztől, a durvát a finomtól, gyengéden, hozzáértéssel.

10. A földről az égbe száll, aztán pedig a földre, befogadja a magasabb és az alacsonyabb erőket. Így éred el a világ legnagyobb dicsőségét. Ettől kezdve menekül előled minden sötétség.

11. Ez a nagy erő erejének ereje: mert minden légneműt legyőz, és minden szilárdat áthat.

12. Így teremtették a világot.

13. Annak, ami ezt a módszert követi, eredménye csodálatos lesz.

14. Ezért hívnak Hermész Triszmegisztosznak, mert a világ tudásának három része birtokomban van.

15. Amit a Nap műveleteiről mondtam, befejeztem.

(Hamvas Béla fordítása)

Tudom, hogy első látásra milyen semmitmondó lehet ez a szöveg a modern ember számára. Ez azonban nem a szöveg hibája, hanem megértőképességünké. E tizenöt tézis összefoglalja mindazt a tudást, ami az emberiség számára valaha is hozzáférhető volt: egyszerre írja le az univerzum teremtését és az alkimista bölcsek kövének előállítását. Annak számára, aki teljességében megérti ezt a szöveget, feleslegessé válnak a könyvtárak, birtokában lesz a bölcsesség egésze, „amiből semmi sem hiányzik: teljes és egész”.

Biztosan vannak, akiknek ezek a megállapítások fantasztikus rajongásnak tűnnek, és ez elegendő ok lesz számukra, hogy az ezotéria iránti érdeklődésüket ismét egy életre feladják. Aki azonban veszi a fáradságot, és tanulmányok útján egyre mélyebben behatol a hermetikus nyelv és szimbolika rejtelmeibe, egyszer talán maga is átélheti e szöveg jelentőségét.

Az analógia törvénye: amint fenn, úgy lenn

Pillanatnyilag csak a kettes számú tézissel foglalkozunk, amely így szól: „Az, ami lenn van, ugyanaz, mint ami fenn van, és ami fenn van, ugyanaz, ami lenn van. Így érted meg az egyetlen csodát.” Ez a tézis, melyet többnyire rövidítve idéznek – „amint fenn, úgy lenn” –, a hermetikus filozófia kulcsa. Az a feltételezés áll mögötte, hogy az univerzumban mindenütt, fenn és lenn, „az égben és a földön”, makrokozmikus és mikrokozmikus szinten, tehát a megjelenési formák minden szintjén ugyanazok a törvények uralkodnak.

Például az érzékelés esetében: a kontinuumnak mindig csak egy darabját ismerhetjük meg, a fényspektrumnak csak kis részét látjuk, csak meghatározott területen belül halljuk a hangfrekvenciákat. Egyes állatok olyan hangokat vagy színeket is képesek észlelni, amelyekre mi segédeszközök nélkül képtelenek vagyunk. Ugyanígy van ez a képzelőerővel is. Csak közepes nagyságú dimenziók elképzelésére vagyunk képesek – ha valami túl kicsi vagy túl nagy, fogalmilag még gyakran ki tudjuk fejezni, elképzelnünk azonban lehetetlen.

Manapság tudjuk például, hogy egy vasdarab szinte kizárólag köztes terekből áll, amelyek körül atomrészecskék köröznek. A szilárd részecskék közti távolságok relációja megfelel az égitestek közötti távolságok relációjának a naprendszerben. Bármilyen pontosan tudjuk is mindezt, egy masszív vastömb megpillantásakor mégis nehezen tudjuk elképzelni.

Képzelőerőnk számára a vírus – mint önálló organizmus – túl kicsi, tízmillió fényév távolság pedig túl nagy. Megismerésünk rá van utalva, az emberi, a „közepes” nagyságrendre. Minden, ami ez alatt vagy e fölött van, csak segédeszközzel vagy többnyire még azzal sem megközelíthető.

Ezen a problémán segít át bennünket az „amint fenn, úgy lenn” zseniális formulája. Ennek alapján ugyanis lehetőségünk nyílik rá, hogy a törvények szemléletét és kutatását az általunk megközelíthető területre korlátozzuk, majd az ezúton nyert tapasztalatokat analóg módon átvigyük a számunkra megközelíthetetlen szintekre is. Ez az analógiás gondolkodás teszi lehetővé az ember számára az univerzum korlátlan felfogását. Az analógiás gondolkodás nem kauzális gondolkodás, ezért napjainkban szokatlannak tűnik. Később még konkrétan megvizsgáljuk ezt az asztrológia területén.

Az „amint fenn, úgy lenn” analógiája csak akkor jogosult, ha képesek vagyunk felismerni az univerzum teljességét mint kozmoszt. (A görög kosmos jelentése: ’rend’.) A kozmosz viszonytörvények uralma alatt áll, a véletlennek nincs helye benne. A véletlen mint kiszámíthatatlan és nem törvényszerű esemény, minden kozmoszt káosszá változtat. Ha létrehozunk egy komputert, akkor egy kis kozmosz keletkezik: hiszen különféle törvényszerűségek alapján építjük meg, és működése is e törvények betartásától függ. Ha a kapcsolási körbe szándékosan néhány olyan tranzisztort, kondenzátort vagy ellenállást forrasztunk, amelyek nem tartoznak a törvényszerű kapcsolási tervbe, akkor ezek a beépített véletlenreprezentánsok a teljes kozmoszt káosszá változtatják, a komputer nem üzemeltethető többé rendeltetésszerűen. Ugyanez érvényes világunkra is, mely már az első véletlen bekövetkeztével megszűnne létezni.

Többnyire a tudomány is a természet törvényszerűségeire támaszkodik, mégsem riad vissza attól, hogy ugyanakkor a véletlen fogalmát is beépítse rendszerébe. Ha egy bizonyos magasságból elejtünk egy követ, akkor az nem véletlenül, hanem törvényszerűen fog leesni. Ha ez a kő történetesen X. úr fejére esik, akkor X. úrnak éppígy nem véletlenül, hanem törvényszerűen esett a kő a fejére. Sem a tény nem véletlen, az ugyanis, hogy X. úr fejére esett egy kő, sem az az időpont, amelyben ez történt. Nem véletlenül beteg az ember, nem üti el véletlenül az autó, nem véletlenül születik szegény vagy gazdag szülők gyermekének, stb.

Még egyszer: véletlen nem létezik. Minden esemény mögött egy törvény áll. Elsőre nem mindig felismerhető számunkra ez a törvény. Ez azonban nem jogosít fel bennünket arra, hogy a törvény létét tagadjuk. A kövek akkor is törvényszerűen lefelé estek, amikor az emberiség még nem jött rá a szabadesés törvényére.

Az már megint csak a sors iróniája, hogy a véletlen profi védelmezői, a statisztikusok nem engedhetik meg maguknak, hogy saját véletlen-fogalmuk tarthatatlanságát a rájuk jellemző módszertani szigorúsággal bebizonyítsák. A statisztikus ugyanis azt gondolja, hogy ha kockát vetünk, az eredmény véletlenül lesz három, öt vagy valamilyen más szám. Ha viszont elég sokáig foglalatoskodunk kockavetéssel, a kidobott számok összege törvényszerű görbét mutat, amelyet szabványos (vagy normális) eloszlásnak nevezünk. Minő csoda! Az egyes nem törvényszerű eredmények összege törvényszerűséget mutat. Hiszen végül is egy test törvényszerű röppályája sem egyes véletlen szakaszokból tevődik össze! Ha a statisztikusoknak igaza lenne, annak is érvényesnek kellene lennie, hogy minél gyakrabban számoljuk el magunkat egy feladványban, annál helyesebb lesz az eredmény. Hasonló a darwinista logika is, amely szerint az evolúció a génbalesetek(!) összeadódásával magyarázható.

A nagy számok törvényszerű szabványeloszlása magától értetődően bizonyítja, hogy törvényszerű, egyes eredményekre épül. Legjobb esetben is csak azt mondhatjuk, hogy az egyes dobások eredménye túl kicsi ahhoz, hogy törvényszerű determináltságukat azonnal észlelhessük, és, hogy mi, emberek rá vagyunk utalva az események egy bizonyos minimális nagyságára ahhoz, hogy azokból következtetéseket tudjunk levonni.

A világ szemlélése arra késztet bennünket, hogy kozmoszról beszéljünk, ezért aztán ki kell zárnunk mindenféle véletlent. Magán a „véletlen” szón is felismerjük, hogy eredetileg más értelme lehetett. (Véletlen németül: Zufall – ‚megesés’, ‚odaesés’). Azt jelzi, ami az emberrel törvényszerűen megesik. Ha a kozmosz rendezett egységet mutat, akkor mindenütt ugyanannak a törvényszerűségnek kell uralkodnia, mind nagyban, mind kicsiben, „amint fenn, úgy lenn”.

Ez az analógia jogosította fel Paracelsust arra, hogy az embert mint mikrokozmoszt azonosnak tartsa a makrokozmosszal. Az ember a makrokozmikus univerzum hű képe – semmi sincs kívül, ami analógiásan ne lenne meg az emberben, és fordítva. Ezért áll a delphoi templom falán a felirat: „Ismerd meg önmagad, hogy megismerhesd Istent.” (A felirat eredetileg így szól: „Ismerd meg önmagad, és tanúsíts önmérsékletet!” – a szerk.)

Test, lélek és szellem

Ha közelebb megyünk az emberi makrokozmoszhoz, először az emberi testtel találkozunk. Élő ember esetében ez a test abban különbözik a megfelelő kemikáliák puszta összegétől – amelyekből építkezik –, hogy ezek mind egy közös ideának vannak alárendelve, és az „ember” nevű összkoncepciót szolgálják.

Ez korántsem magától értetődő. Sokkal inkább magától értetődő az a folyamat, amelyet a holttest bomlásakor figyelhetünk meg: az egyes kémiai alkotórészek saját törvényszerűségüket („saját akaratukat”) követik, nincsenek alávetve semmilyen összefogó koncepciónak. Ha ez az élő ember esetében nem így van, akkor ebben valamely instanciának kell közreműködnie, amely befolyásolni és ezáltal koordinálni tudja az anyagi különbözőségeket. Ez az instancia azonban csak az élő emberre van befolyással, a halottban nem működik többé.

Köztudott, hogy a halál pillanatában anyagi szinten semmi nem tűnik el az emberből. Ennek egyenes következménye, hogy az általunk kutatott instancia nem lehet materiális természetű – ez nem is várható el tőle, hiszen ha lényegi kritériuma az, hogy képes az anyagot koordinálni, nehezen lehetne ő maga is anyag.

Mindenki tapasztalatból tudja, hogy egy emberből halála pillanatában a tudata, az élete tűnik el. Kézenfekvő tehát, hogy az általunk kutatott instancia azonos a fenti két fogalom valamelyikével. De mi is a tudat? Az ember tudatában van önmagának. Születésétől haláláig mint létező, érzékelő individuumot éli meg önmagát. Ez a tudat olyan kontinuitást képez, amit a test – mely folyamatosan sejteket épít fel és le – nem birtokol.

Egy másik, régebben használt fogalom neve: lélek. A lélek tudat, individualitás, az az instancia, amely a test anyagi építőköveit egységgé fogja össze és koordinálja. A lélek olyan instancia, amely minőségileg különbözik az anyagi természetű testtől.

A modern pszichológia sajnos nem ismeri a lélek fogalmát. Bár nagyra van szakterminológiájával, amivel azt a látszatot kelti, mintha ismerné a lélek természetét, sőt annak mélységeit és rétegeit is, a valóságban azonban a pszichológia még távoli érintkezésben sincs az emberi lélekkel.

A pszichológia az emberben lévő „pszichés tényezőt” vizsgálja. Ez a valami azonban nem a lélek, hanem a tudomány lényegétől megfosztott terméke. E két fogalom összecserélése vezette a pszichológiát arra a megállapításra, hogy