S. T. ABBY

The Risk

A kockázat

A mű eredeti címe: The Risk ( Mindf*uck #1)

Fordította: Lukács Andrea

Copyright © 2016, S.T. Abby

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2025

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635806225

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Ez a könyv azoknak szól, akik elvesztették a hangjukat. Azoknak, akik azt kívánják, bárcsak olyanok lennének, mint Lana Myers.

Azoknak, akikről az emberek még mindig suttognak.

Azoknak, akik minden áldott nap küzdenek, hogy
felejteni tudjanak. Nem vagytok egyedül.

Tim Hoover

Chuck Cosby

Nathan Malone

Jeremy Hoyt

Olyan sok név van még hátra…

Einstein azt mondta, „A gyengék bosszút állnak. Az erősek megbocsátanak. Az intelligensek figyelmen kívül hagyják.”

Einsteinnek nem volt mindig igaza.

A bosszú hidegen tálalva a legjobb… Na, ezzel már egyet tudok érteni. Ez azt jelenti, hogy a bűnösök elfelejtik, hogy vadászol rájuk, és amikor végre eljön az ideje, a sikolyaik annyival csodálatosabbak.

1. fejezet

„Imádom az emberiséget, de utálom az embereket.”

Albert Einstein

LANA

– Úgy látom, felültettek – mondja nekem egy fickó.

Felnézek a telefonomból, majd diszkréten átváltok a zárolt képernyőre, hogy ne lássa, mit néztem.

Felvonom a szemöldököm, úgy veszem szemügyre. Jóképű, a húszas évei közepén jár, öntelt mosoly, domináns testtartás… viszont határozottan rossz helyen kopogtat.

– Igazság szerint szeretek egyedül enni – válaszolom neki, és egy „kopj le” üzenetű, édes mosolyt villantok rá.

Nem veszi a lapot, a szeme eltökélten húzódik össze. Az alfák szeretik a kihívásokat. Tudhattam volna.

– Engem Craignek hívnak. Téged pedig… – Szándékosan nem fejezi be a mondatot, és közben végignéz rajtam, én azonban nem mondok semmit, csak belekortyolok a kávémba. – Ha nem árulod el a neved, akkor Szépségnek foglak nevezni. – Milyen eredeti!

A hízelgésre tett kísérlete rendkívül képzetlen és határozottan fejletlen. Nyilvánvalóan megszokta, hogy különösebb erőfeszítés nélkül eléri, amit akar, ami azt jelenti, hogy azután sem mozdítja a kisujját, miután megszerezte a kiszemelt célpontot. A drága öltönyét és a nyilvánvalóan jóképű megjelenését elnézve nem vagyok meglepve.

Sok nő nem veszi észre az önteltséget. Tévesen pimaszságnak gondolja, és talán egy kicsit még vonzónak is tartja.

Én azonban nem a megfelelő alany vagyok rá.

– Mit szólsz ahhoz, hogy Nem Érdekelsz? Mert jelenleg ez a legideillőbb név – mondom neki, aztán lazán és magabiztosan hátradőlök a széken.

– Úgy tűnik, nem néztél meg elég jól – folytatja, majd a hátrahajol, és olyan pózt vesz fel, amitől semmivel sem látok belőle többet, mint azt, hogy egy öntelt seggfej.

– Eleget láttam, kösz. Még így sem érdekelsz.

Elsötétül a tekintete, és hátralép.

– Jól van. Baszd meg! Amúgy sem akarom, hogy lefagyjon a farkam, ha rálehelsz – veti oda, majd megfordul, és visszamegy az asztalához, ahol egy másik férfi ül.

A nap már nem süt olyan ragyogón, mivel felhős az ég. Rajtunk kívül nem sokan választották a kávézó kültéri teraszát, mert esőre áll az idő. Annak ellenére, hogy több asztallal arrébb vannak tőlem, látom, hogy a barátja nevet és a fejét rázza, amikor Mr. Öntelt morcosan és kikosarazva lehuppan a székre.

Tovább nézem a felvételt a telefonomon, ám egy idő után úgy érzem, valaki figyel. Mr. Öntelt barátja nem fordítja el a tekintetét, amikor felpillantok, és rajtakapom, hogy engem bámul. A pillantása nem kéjes,
sőt még csak nem is érdeklődő. Inkább azt mondanám, megpróbál olvasni belőlem ugyanúgy, ahogy én is megfejtem az embereket.

Ezenkívül jól néz ki, az öltönye viszont nem olyan drága, mint a másik fickóé. A megfigyeléseim alapján úgy vélem, kollégák, de ha ugyanaz a munkájuk, miért jobban öltözött az egyik, mint a másik? Nem tűnik alázatosnak vagy alárendeltnek, ami akkor lenne igaz, ha Mr. Öntelt beosztottja lenne. Ez pedig azt jelenti, hogy egyenrangúak, de nem egyforma a fizetésük? Vagy talán Mr. Öntelt gazdag családból származik, ez a fickó pedig nem?

Nem foglalkozom vele többet, ismét a telefonomra figyelek, úgy teszek, mintha nem venném észre a férfi átható, fürkésző pillantását. Miután megiszom a kávémat, és befejezem a felvétel megnézését, a számlát kérem a pincérnőtől.

– Már kifizették – feleli halvány mosollyal és ragyogó szemmel. – Sőt, borravalót is kaptam magától – teszi hozzá, és kacsint egyet. – Busás borravalót.

Felvonom a szemöldököm, ő pedig a fejével Mr. Öntelt barátjára bök, aki éppen kimegy a teraszról. Mr. Önteltet nem látom sehol.

– Azt mondta, köszöni önnek a szórakoztató műsort – folytatja, és közben magát legyezve nézi, amint a férfi egy lesötétített üvegű terepjáróhoz sétál.

– Köszönöm – mondom neki, felállok, és én is elindulok a kijárat felé.

A férfi nem flörtölt, nem nézett rám kihívóan vagy vágyakozva, és most nem ácsorog feltűnően azt várva, hogy odamegyek-e hozzá, miután kifizette a fogyasztásomat. Nem szeretem, amikor az emberek ok nélkül kedvesek velem. Az pedig nem elég indok, hogy szórakoztató műsort mutattam be neki.

A tekintetemmel követem a néma férfit, nézem, ahogy a terepjáró mellett áll és telefonál. Túl halkan beszél, ezért ilyen távolból nem hallom, mit mond. Aztán megpillantom Mr. Önteltet. Egy csinos lányt fűz a szomszédos bolt közelében. Az a nő láthatóan sokkal nagyobb érdeklődést mutat iránta, mint én.

Úgy döntök, kielégítem a kíváncsiságomat, ezért odamegyek a néma fickóhoz, miután befejezte a telefonálást. A közeledésemre felkapja a fejét, felvonja a szemöldökét, én pedig előveszek egy húszdollárost.

– Nem engedem, hogy idegenek fizessék ki a számlámat. Anyám így tanított – mondom neki, és rázogatni kezdem előtte a bankjegyet, hogy fogadja el.

Lassú vigyorra húzódik a telt ajka, ami teljesen átalakítja az arcát. Sötétszőke haja kellően borzas ahhoz, hogy szexi legyen, mégsem tűnik úgy, mint aki nem szokott fésülködni. Erős, markáns állkapcsa szöges ellentétben áll a szelíd, kék szemével. Egyszerre tűnik ádáznak és gyengédnek, amivel csak még jobban összezavar. Nem tudom megfejteni.

– Ennél olcsóbban sehol sem láthattam volna szórakoztatóbb előadást. Hidd el, megérte ezt a csekély összeget – feleli, és megvonja a vállát, majd zsebre teszi a kezét a telefonnal együtt, szavak nélkül jelezve, hogy nem akarja elfogadni a pénzt.

Én viszont kitartó vagyok, és ismét megrázom előtte a húszdollárost.

– Sajnálom, nekem elveim vannak. Kösz, de nem kell.

Erre csak még jobban vigyorog.

– Te mindig ilyen védekező vagy? – tűnődik. – Folyton amiatt aggódsz, hogy milyen szándékaik vannak másoknak? Vagy ez egy extrém feminista felfogás, ezért vagy ideges, ha egy férfi olyan hétköznapi dolgot tesz, mint például kifizeti a kávédat és a muffinodat?

Szóval tényleg olvas belőlem. Tudtam.

Hirtelen értelmet nyer az olcsó öltöny, valamint a lesötétített terepjáró.

– Te FBI-os vagy – állapítom meg, és közben arra gondolok, hogy Quantico nincs is olyan messze innen.

Kiszélesedik a vigyora.

– Ezt miből gondolod?

– Először is, profilozol engem, ami alapján körülbelül ilyen területre helyeznélek, különösen az öltözéked és a kocsid alapján. A barátodnak drágább öltönye van, hogy lenyűgözzön másokat, a tiéd viszont kevésbé feltűnő. A vele való viselkedésedből és a kellemes ugratásaitokból ítélve úgy gondolom, az anyagi különbség ellenére egyenrangúak vagytok. Vagyis feltételezem, hogy ő gazdag családból származik, te pedig a saját erődből emelkedtél fel. A terepjáró nem egy átlagos járgány. Az ablakai sötétebbek, mint ami a szabályok szerint megengedett, de tudom, hogy biztonsági okokból bizonyos dolgokban engedékenyebbek az FBI-jal. Szóval eltaláltam?

Tényleg utálom, hogy még mindig mosolyog, mintha csak még kíváncsibbá vált volna, ahelyett hogy ki lenne akadva. Pedig én azt akartam, hogy kiakadjon.

– Te nem egy főállású profilozó vagy, nem is FBI, és nincs közöd semmiféle katonai egységhez – válaszolja, amivel összezavar. – Az öltözéked bohém eleganciát sugall, ami azt jelenti, hogy nem nagyon érdekel a külső megjelenés, inkább a kényelmet részesíted előnyben. A saját akaratodból ülsz egyedül, és elutasítod azt, aki kikezd veled. Első pillantásra úgy gondolnám, túlságosan feminista vagy. Másodikra viszont úgy vélem, csak nehéz téged megszerezni, mert nem gyakran bízol meg másokban. Így megvéded magad, hogy ne bántsanak meg, ugyanakkor meg is akadályozod, hogy bárki az életed része legyen. Éjszakánként, amikor behunyod a szemed, és engedélyezed magadnak, hogy sebezhető légy… csakis akkor mersz arra gondolni, vajon milyen lenne valakivel együtt lenni.

Nagyot nyelek, hogy eltűnjön a gombóc a torkomból. Túlságosan közel jár az igazsághoz. Nem lenne szabad ilyen könnyen kiismernie. Éveken keresztül képeztem magam, hogy ne így legyen.

– Nincsenek kisállataid, mivel nem látok rajtad állatszőrt, hacsak nem olyan van, ami nem hullajtja a szőrét. Habár nem tudom elképzelni, hogy megengednéd magadnak, hogy közel kerülj egy állathoz, mivel tudod, nagy valószínűséggel túléled, és így el kell viselned az elvesztését. Szükségszerűségből vagy távolságtartó, valószínűleg a fájdalmas múltad kényszerített erre. Talán egy veszteség. Vagy nem is egy. Esetleg az élet kényszerített a magányra, aztán úgy döntöttél, hogy ez így is marad?

Hangosan ver a szívem a mellkasomban, és amikor reszketve hátralépek egyet, a szeme még jobban ellágyul.

– Ne haragudj! Túl messzire mentem. Elnézést kérek – mondja nekem, és ekkor visszatér Mr. Öntelt is.

– Még nem vesztettem el a sármomat. Az a tyúk épp most…

Hirtelen elhallgat, amikor megpillant, és látja, hogy Mr. Profilozó és én mereven nézünk egymás szemébe. Sebezhetőnek, meztelennek érzem magam, kizökkentve a nyugalmamból. Ehhez nem vagyok hozzászokva. Rohadt keményen megdolgoztam azért, hogy egy erődítmény legyek, akit nem lehet megfejteni.

Ez a férfi pedig egy pillanat alatt lebontotta az önbizalmamat, mert a megfelelő fonalat húzta meg.

– Vegyél néhány üveg vizet! Hosszú utunk lesz – szól oda Mr. Önteltnek anélkül, hogy elfordítaná rólam a tekintetét.

Nem tudom, hogy a másik fickó elment-e, vagy sem, mert minden figyelmemet lefoglalja, hogy ebbe a szelíd, kék szempárba nézzek, amiben a megbánásnak semmi jelét nem látom.

– Az élet szívás – jegyzi meg, csak úgy a semmiből. – Aztán meghalunk. Akkor miért ne élnénk egy kicsit, amíg még életben vagyunk? – teszi hozzá.

Ez sokkal kevésbé mélyenszántó, mint a korábbi jellemzése. Ám ahhoz elég, hogy megtörje a feszültséget, és váratlanul mosolyra húzódjon a szám. Kacsint egyet, és hozzám hajol:

– Ha valamikor segítségre lenne szükséged, hogy élj egy kicsit, hívj fel! Azt hiszem, rám is rám férne egy kis élet.

Miután elhúzódik, érzem, hogy van valami a kezemben, bár nem is érzékeltem, hogy bármit beletett. Megkerüli a terepjárót, és a másik oldalra ül be. Én lenyűgözve nézem.

A tekintetem aztán a kártyára siklik, ekkor visszatér Mr. Öntelt, és beül az anyósülésre.

Logan Bennett…

A neve mellett ott áll a száma is, és valóban az FBI-nak dolgozik. Amikor ismét felemelem a pillantásom, látom, hogy a kormányra támaszkodik és engem néz. Mr. Öntelt ablaka le van húzva, az arcáról csak úgy süt a bosszúság.

– Hívj fel! – mondja Logan, és vigyorogva elindul a járdaszegély mellől.

A valóság merő illúzió, bár elég makacsul tartja magát. Albert Einstein mondta ezt. Apám idézte mindig Einsteint, amikor meg akarta magyarázni nekem az életet, mert nem tudtam megérteni. Emlékszem, akkor is őt idézte, amikor széthullott az életünk. Neki fájt a legjobban, mégis mindent elkövetett, hogy engem megvigasztaljon.

Most még Einstein sem segít, hogy megértsem, hogyan tudott ilyen könnyen olvasni belőlem ez a férfi. Vagy miért érzem magam ennyire sebezhetőnek és lemeztelenítve most.

Rezegni kezd a telefon a kezemben, ezért lenézek rá, és látom, hogy egy riasztás, amit én állítottam be.

Hidegnek kell lennem. Muszáj hidegnek lennem. Bármi más széttörheti a burkot, pedig szükségem van arra, hogy végigcsináljam a tervet, amelyen már nagyon régóta és nagyon elszántan dolgozom.

Lerázom magamról a gyengeséget, kifújom a levegőt, és a kocsimhoz sétálok. Körülbelül húsz kilométert megyek, megtalálom a házat, amit kerestem, és elhajtok előtte. Leparkolok egy elhagyatott pajtában, aztán felhúzom a kesztyűmet, felveszem a ruhát és a súlyos férfibakancsot. Felcsatolom magamra a kövekkel telerakott két hátizsákot is… az egyiket a hátamra, a másikat előre.

Odalopózom a házhoz, kinyitom az ajtót, némán leveszem magamról a hátizsákokat, és óvatosan lerakom egy székre.

A táskámban benne van minden, amire szükségem lesz, ezért azt magamnál tartom. Ezután a súlyos bakancsot veszem le, és halkan a hátizsákok tetejére helyezem.

Az emeletről mozgást hallok, ezért lassan elindulok felfelé a lépcsőn. Nagyon vigyázok, hogy a lépteim könnyedek és némák legyenek. Már egy hónapja tanulmányozom ezt a kétszintes házat, megtaláltam minden apró helyet, ami nyikoroghat vagy recseghet.

Jobban ismerem a fickó napirendjét, mint a sajátomat. Éppen ezért tudom, hogy öt másodperc múlva megnyitja a vizet.

És valóban, a házban kattogni kezdenek a régi vízvezetékcsövek, amikor víz áramlik bennük, és ekkor felmegyek az emeletre. Most nem foglalkozom a recsegéssel, mert a hangos zuhany alatt úgysem hallja.

Amikor belépek a szobájába, a tekintetem azonnal az ágyra ugrik. Tudom, hogy egyedülálló, de mindig aggódom, nem botlom-e bele egy előre nem tervezett nőbe. Otthonról néztem a kamerákat, és nem láttam mást, ám ez a gondolat mindig is ott bujkál az agyam leghátsó részében.

Megkönnyebbülten fellélegzem, amikor nem látom nyomát éjszakai vendégnek. Csak Ben van itt, és a szokásos, rendetlen otthona.

Véget ér a zuhanyzás, én pedig máris a helyemen vagyok, felkészülten várom őt. Az élet sokkal egyszerűbb lenne, ha sokkolót vagy nyugtatót használhatnék. Mennyivel egyszerűbb!

Amikor Ben kisétál a fürdőszobából a derekára csavart törülközőben, rátámadok a késsel, és egy erős mozdulattal elvágom az Achilles-ínét. Sikoltás hasít a fülembe, és rájövök, hogy az a korábbi gyenge pillanatom Mr. Profilozóval nem befolyásolja, mennyire szépnek találom ezt a hangot.

Túl régóta és túl keményen dolgozom ezért. Tudhattam volna, hogy egyetlen férfi nem tudja elvenni tőlem.

Ben a földre esik, felordít a fájdalomtól, és a lábát fogja. Leesik róla a törülköző, megmutatva a meztelenségét.

Felkavarodik tőle a gyomrom.

És a szeméből sugárzó rémülettől? Attól felpörgök.

– Mi a fasz? Vigyél el, amit csak akarsz! – kiabálja, és zokogni kezd.

Amikor közeledni kezdek hozzá, tágra nyílt, rémült szemmel néz rám. Engem ez a félelem spannol fel. Azt akarom, hogy még sokáig könyörögjön.

– Én csak azt akarom, hogy tudd a nevemet – mondom neki halkan, hátborzongatóan.

Erre még jobban elkerekedik a szeme, elsápad, amikor felemelem a véres kést, és végighúzom az ujjamat a tompa élén.

– Kérlek, ne! – esedezik, és próbál felállni, de nem sikerül.

Megütne, ha lehetősége nyílna rá. Nem vagyok olyan ostoba, hogy ilyen közel engedjem magamhoz.

Előveszem a drótot a hátsó zsebemből, és nézem, ahogy engem figyel.

– Nem ismersz meg, Ben? – kérdezem gúnyosan, és oldalra döntöm a fejem. Tíz műtéttel ezelőtt talán azonnal rám ismert volna.

– Nem. Nem! – kiáltja. – Nem ismerlek téged! Rossz embert kaptál el!

Leguggolok, és észreveszem, hogy megvillan a tekintete. Rám akar támadni most, hogy én is lent vagyok mellette. Úgy gondolja, hibát követtem el, és sebezhetővé tettem magam.

Ha tudná…

– Amikor utoljára láttál engem, még csak egy tizenhat éves kislány voltam – árulom el, és sötéten mosolygok. – Most már felnőtt vagyok. Akarsz játszani?

Ez a két szó láthatóan megmozdít valamit az emlékezetében. Látom, hogy kitágul a pupillája, aztán az orrcimpája is, és kiül az arcára a felismerés.

– Te! – súgja. – Nem. Nem. Nem is hasonlítasz rá. Ő meghalt – teszi hozzá ugyanolyan halkan.

– Túléltem – válaszolom, és nézem, ahogy a félelme lassan elhalványul, pontosan úgy, ahogy vártam.

Most visszaemlékezik arra, milyen gyenge voltam akkor, milyen rémült, rettegő, síró kislány. Eszébe jut, milyen könnyen győzött le. Az agya tréfát űz vele, és úgy gondolja, még mindig ő van fölényben annak ellenére, milyen nyilvánvalóan halálos helyzetben van.

– Három menetet akartál – folytatom. Továbbra is készen állok lecsapni, de úgy teszek, mintha gyenge lennék, ami nem igaz, ám így az elméje fel tudja idézni azt a tíz évvel ezelőtti éjszakát. – Ez azt jelenti, hogy három font húst veszek el tőled a következő három nap alatt – teszem hozzá.

Már azelőtt látom a mozdulatot, hogy rám vetné magát. Felordít a fájdalomtól, amikor megpróbál
a földre dönteni. A vállába döföm a kést, mire újabb vérfagyasztó sikoltás hasít a levegőbe. Én megpördülök a térdemen, mögé kerülök, ő meg arccal a földre esik.

A kezem még mindig fogja a kést, most viszont egy szempillantás alatt kihúzom belőle, és szinte ugyanabban a pillanatban a nyaka köré tekerem a drótot, majd erősen összeszorítom. Ezután fojtogatni kezdem, élvezem az elgyötört kiáltásait, amíg elveszíti az eszméletét. Elernyed a teste, az élet-halál közti vékony határvonalon egyensúlyoz. A vérveszteség miatt túl gyenge ahhoz, hogy visszatámadjon. Most olyan könnyű lenne megölni.

De a halál nem jön el ilyen hamar.

Én nem hiszek a könyörületben.

Három font hús a tartozása, amit elveszek tőle, miközben magánál van.

Könyörögni fog, és esedezni.

Imádkozni, hogy elájuljon.

De mindent érezni fog.

Ahogy mi is éreztük.

2. fejezet

„Emberként épp elegendő intelligenciával lettünk megáldva ahhoz, hogy tisztán lássuk, mennyire teljességgel elégtelen ez az intelligencia, amikor szembesülünk a létezővel.”

Albert Einstein

LOGAN

Megeszem a croissant-omat, és közben a véres bűnügyi helyszín fotóit nézegetem.

Ecsettel a falra festették a vért, ugyanúgy, mint az előző négy esetben is, amiket sikerült összefüggésbe hoznunk egymással. Ez a részlet azon kevesek közé tartozik, ami állandó. Az ismeretlen elkövető mindig az áldozat vérével festi vörösre a falat.

– Hogy tudsz enni, miközben ezt nézed? – kérdezi Elise, és fintorogva leül az íróasztalom szélére.

Nem foglalkozom a kérdéssel, inkább megkérdezem:

– Mit derítettetek ki Ben Harrisről?

– Az orvos szakértő úgy becsülte, hogy legalább három napig kínozták. Egyes testrészeit levágták úgy, mint a többieknél. Köztük a péniszét is – sóhajt fel.

Összerezzenek ezt hallva, mint bármelyik férfi. Valamelyik képen ezek szerint egy eltávolított pénisz lehet?

– Az ujjait mind levágták – folytatja Elise, és rámutat arra a képre, amelyiken a tíz ujj hever a földön. – A mellkasát apránként lenyúzták róla. Az elkövető minden alkalommal a kauterizálás barbár módszerével állította el a vérzést. Azt akarta, hogy az áldozata életben legyen ez alatt a három nap alatt. Úgy tűnik, a péniszét hagyta utoljára. Ismét találtunk fojtogatásra utaló nyomokat, és a pincéjében láncok lógnak egy gerendáról. Úgy gondoljuk, az elkövető hű maradt a profiljához, és a saját házában lógatta fel az áldozatot. Idáig minden férfinak elszigetelt helyen volt az otthona, túl messze bármilyen szomszédtól, aki láthatott vagy hallhatott volna valamit.

És nem is hibázik. A csapásai mindig szabályozottak, jól eltervezettek és a részletekbe menően kidolgozottak, még ha a részleteket nem ismerjük is.

– Szerintem egy nő az elkövető, mivel minden gyilkosságban az áldozat ágyékát is megcsonkították – mondja Craig, és megborzong, amikor csatlakozik a beszélgetésünkhöz. – Csak egy nő képes elviselni, hogy levágja egy férfi dákóját.

– A női sorozatgyilkosok a statisztikák szerint nem kínoznak. Ők sokkal hatékonyabbak, és emiatt nehezebb is a nyomukra akadni – feleli Elise elutasítóan.

– Nos, akkor biztosan impotens. A legtöbb sorozatgyilkos az – szól bele Alan, és ő is csatlakozik hozzánk. Ő és Craig nem véletlenül nem profilozók.

– Szerintem inkább szexuális szadista – magyarázza Elise. – Az impotencia is szerepet játszhat, de impotensnek nevezni valakit nem egy profil.