A VÉGSŐ ÁRULÁS

LOTTIE PARKER – HATODIK KÖNYV

PATRICIA GIBNEY

Fordította

Tóbiás Csenge

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Patricia Gibney:

Final Betrayal – D.I. Lottie Parker Book Six

Bookouture an imprint of StoryFire Ltd., UK, 2019

A könyv kitalált történet.

A benne szereplő nevek, személyek, vállalatok és szervezetek – a nyilvánvalóan közismerteken kívül – a szerző képzeletének szüleményei, és akképpen kezelendők. Bárminemű hasonlóság valós személyekkel – legyenek élők vagy holtak –, illetve eseményekkel és helyszínek pusztán a véletlen műve.

Copyright © Patricia Gibney, 2019

Hungarian translation © Tóbiás Csenge, 2020

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2020

Borítóterv © Nick Castle Design

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Takács Andrea

A szöveget gondozta Ligeti Szilvia

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Oláh Gábor

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-310-756-0

Daisy, Shay, Caitlyn és Lola,
drága unokáim, életem virágai

PROLÓGUS

Tíz évvel ezelőtt

A test jóval nehezebb volt, mint várta. Hogy lehet valaki, aki ilyen fiatal és sovány, ennyire nehéz?

Odavonszolta a testet a nyíláshoz, és bakancsával belelökte a lyukba. Szerszámait kicsomagolta a jutavászonból, amelybe tekerte őket; mindent beletett a hátizsákjába, amelyet aztán a vállára vett, majd a test után ereszkedett.

A földön húzta maga után a testet, míg a keresett helyre nem ért vele. Felültette a lányt, hogy úgy tűnjön, mintha nézné, ahogy ő dolgozik. Jó időbe telt, mire befejezte, de nem töltötte el a jól végzett munka után szokásos elégedettség. Senki nem láthatja a lányt idelenn…

Hátralépett, s görnyedten söprögetett egy nagy ecsettel, hogy eltüntesse maga után a nyomokat. Mozdulatait motoszkálás, cincogás hangja kísérte.

Idelenn ez egy teljesen más világ… Itt biztonságban volt, itt szabad lehetett! Nem akart innen elmenni. Inkább csak lefeküdt volna, a lány mellé, társául a végső nyugalomban. Itt, ebben a sötét lyukban végre együtt lehetnének, ha már odafenn elutasította ez a ribanc…

Haladt tovább. Dzsekije beleakadt egy kiálló kődarabba. Kiszabadította, és kúszott visszafelé. Felmászni sokkal nehezebb volt, mint leereszkedni, de a fal kiszögelléseibe kapaszkodva végül kibukkant a felszínen. Visszacsúsztatta az aknafedőt, majd lopva körülnézett, nem látta-e valaki.

Visszaérve a kocsijához, a csomagtartóba dobta a hátizsákját. Az utóbbi napokban erősen lehűlt az idő; a tél, mint valami szántóföldek szélén ólálkodó vadállat, már a közelben járt. Nem szerette a telet. Sem a hideget. Nem, sokkal jobban kedvelte a hosszú, nyári estéket, amelyeken zavartalanul róhatta a környéket órákon keresztül; a teliholdas, csillagos éjszakákat, amelyeken akár vonyíthatott is a holdra, ha úgy tartotta kedve…

Esőcseppeket érzett, és épp csak volt ideje beugrani a kocsiba, mielőtt leszakadt volna az ég. Megtette, amit kellett. Most már minden rendben lesz. Biztonságban van.

Másnap kellett szembesülnie a szörnyű valósággal: a rémálom csak most kezdődik.

1. FEJEZET

Conor Dowling a Mountjoy Büntetés-végrehajtási Intézet kapuja előtt állt, és mélyet lélegzett a városi levegőből. Ugyanazt a levegőt szívta be, mint az elmúlt tíz évben, de a fal innenső oldaláról valahogy mégis frissebbnek tűnt. Szabadnak. Kifújta a levegőt, vállára kapta kevéske holmijával megpakolt hátizsákját, és megtette második lépését a szabad világban. Egyedül.

Senki nem jött elé, senki nem várta, még riporterek sem. Nem is számított rá. Amint kimondták, hogy bűnös, és élete legszebb éveit, a húszasokat, a börtön szürke falai közt kell töltenie, ügye gyorsan érdektelenné vált.

Figyelte a város zaját, és egyik lábát téve a másik után, vissza sem nézve elindult.

* * *

Beérve a városba, Conor az utca túloldaláról nézte a tornácos házat. Az utóbbi tíz évben szemernyit sem változott, mintha még a füvet sem vágták volna azóta. Korán volt még. Átkelt az úton, és kinyitotta a csikorgó kaput. Kulcsa nem volt, így hát felérve a házhoz, bekopogott az ajtón. Itt állt a saját otthona előtt, mint egy idegen… Leeresztette a kezét, s az ablakhoz lépett. A tükröződésből valóban egy idegen nézett vissza rá.

Harmincöt éves volt, magas és sovány, arcán egyenetlen borosta. Elmúltak már a hosszú hajú idők… Anyja különben sem szerette. Még a tizennegyedik születésnapjára is elektromos borotvát vásárolt neki. Ő pedig megszállottjává vált. Egy idő után nemcsak a fejét és arcát borotválta kopaszra, de a teljes testét is. Most is erre vágyott. Viszketett a tenyere egy borotva után, hogy a hideg érintés nyomán lába, mellkasa durva szőrzete alól végre előtűnhessen sima bőre.

Visszament az ajtóhoz. Próbált benyitni – és az ajtó engedett. A kopott parkettára lépett. Ismerős illat csapta meg az orrát, vele együtt megrohanták az emlékek is.

Avas zsíron sülő szalonna- és káposztaszag csapta fejbe. Ez hogy lehet? Hiszen az anyja nem főzött, az utóbbi években házhoz szállított menükön élt. Legalábbis, a barátja, Tony Keegan így mondta. Szép kis barát!, gondolta Conor. Tony volt az egyetlen, aki látogatta a börtönben, noha Conornak volt egy olyan sejtése, csupán azért, hogy ellenőrizze: ott van-e még. Az anyja sosem ment be hozzá.

Benyitott a nappaliba. Arra számított, hogy üresen találja. Megcsapta az áporodott, öreges szag. Anyja odabenn ült egy kopott karosszékben. Magasabbnak tűnt, mint ahogyan Conor emlékezett rá, de azután észrevette a deszkákat, amelyekkel a széket feltámasztották, hogy az anyja kényelmesebben kiszállhasson belőle.

Vera Dowling csupán hatvanöt éves volt, de a krónikus ízületi gyulladás úgy tönkretette már, hogy mozdulatai, testtartása alapján legalább húsz évvel idősebbnek látszott. Az asszony lassan hátrafordult.

– Ma van a napja, ugye?

A hangja határozott maradt ugyan, de ereje meggyengült.

– Igen, anya. Itthon vagyok.

– Remélem, nem számítottál nagy üdvözlőpartira, léggömbökkel meg tortával. Nem az én stílusom.

– Nem számítottam semmire.

Még mindig az anyja mögött állt. A börtönben az országrész legerőszakosabb, legaljasabb embereivel nézett farkasszemet, mégis, ha az anyjáról van szó, úgy viselkedett, mint egy félénk gyerek az iskola kemény legénye előtt.

– Gyere ide, hadd lássalak.

Conor nem akart elé állni, de nagy nehezen mégis rávette magát, hogy megmozduljon, és megkerülje a karosszéket.

– Hát neked nem adtak enni odabenn? – emelte fel duzzadt kezét az asszony, és a szék karfájához támasztott botjáért nyúlt. Úgy tartotta maga elé, mint egy kardot, és megböködte vele a fia kehes mellkasát. – Zörögnek a csontjaid! Jó, hogy visszajöttél. Főzhetsz rám meg magadra… Le is mondhatod azt a műanyag vackot!

Conor tett egy lépést hátra, hogy kikerüljön a bot hatósugarából, és meglepetten kérdezett vissza.

– Műanyag vacakot?

– Tudod, azt a rendelős szemetet! A vén Mrs. Tone hozza, és mire ideér vele, minden hideg. Mégis, mit gondol, hogy kapcsolom be a mikrosütőt ezekkel a göcsörtös ujjakkal?

Szerezhettél volna olyan új, digitális vezérlőset, akarta mondani Conor, de meggondolta magát. Az anyja erőszakos volt, zsarnokoskodó; vele nem lehetett vitát nyerni. Mintha ez az utóbbi tíz év önmagába fordult volna vissza: ebben a házban semmi sem változott. Conor viszont igen.

Végigsimított a fején. Érezte serkenő hajának szúrását a tenyerén. Meg akart borotválkozni. Felmenni a szobájába a borotvájáért, ha még ott volt egyáltalán… Bizonyára ott volt, a szoba állapotából ítélve az anyja évek óta nem mászhatta meg a lépcsőt, hogy a hálószobájába menjen. Akkor ütött szöget a fejébe a gondolat: nekik csak odafenn van fürdőszobájuk, vécéjük. Akkor hogyan…?

Tekintete lesiklott az asszony visszeres lába közt csüngő vizeletes zacskóra.

– Jó, hogy itthon vagy, fiam – nyújtotta kezét az anyja, de Conor makacsul zsebre dugta a magáét.

– Főzhetsz rám. Tanultál valami új receptet… odabenn?

Conor megvonta a vállát, odament a poros, koszos ablakhoz, és tenyerével törölt magának egy foltot, hogy kilásson. Mit gondol az anyja, hol volt, főzőiskolában?

– Megyek, megfürdöm – mondta, és megfordult, hogy távozzon. Anyja utánanyúlt, és elkapta a karját. Conort kirázta a hideg az érintésétől. Próbálta kitépni a karját az anyja kezéből, de az asszony szorosan tartotta.

– Tudom, mit tettél, Conor. Nagyon jól tudom. Úgyhogy jobban teszed, ha rendesen viselkedsz velem.

Anyja elengedte, ő pedig kimenekült a szobából, olyan hévvel, hogy majdnem felborította az előszobai kisasztalt. Átment a rendetlen, koszos konyhába, ahol a konyhaszekrény és a csurig telt szemetes látványa, no meg az onnan áradó szag emlékek milliárdjait idézte fel benne, amelyek azzal fenyegették, hogy rázúdulnak, mint valami özönvíz.

Hogy elterelje a figyelmét az emlékekről, kinézett a konyha ablakán. Ott volt. Igen, ott volt még, kidobált, törött, vén bútorok között, még mindig ott állt az ő kunyhója, menedéke, mint valami óvó várorom!

De mi az ott…? Áthajolt a mosatlan műanyag ételhordókkal teli mosogatón, hogy jobban láthassa. Hiába, az ablak túl koszos volt. Kinyitotta hát a hátsó ajtót, és kilépett a kertbe. Nem, nem tévedett: a túlburjánzott fűben tisztán látszott egy letaposott ösvény, amely egyenesen a kunyhójához vezetett. A fabódé ajtaján nyitva lógott a lakat.

– Anya! Ki járt a kunyhómban?

* * *

Conor állt a sufniban, és kétségbeesetten szemlélte, mi lett az ő búvóhelyével, menedékével. A szerszámoknak nem volt bajuk, bár nem voltak a szokott rendben, a maguk polcán, kampóján. Megrázta magát. Olyan régen járt már itt, lehet, hogy csak képzelte a rendetlenséget… De nem, a nyitott lakat árulkodó volt. Valaki járt itt.

Régen kis fababákat készített, kézműves vásárokra. Elpirult az emlékre. Hogy is kezdődött? Tizenhárom éves kora környékén, nem sokkal azután, hogy az apja elhagyta őket. Egyik reggel elment munkába… És sosem jött haza. Csak később vették észre az anyjával, hogy a személyes holmiját magával vitte. Réges-rég volt már, Conor mégis úgy emlékezett rá, mintha tegnap történt volna. Az apja magára hagyta a zsarnok anyjával.

A kilátás pedig, hogy az életét ezentúl az anyjával kell töltenie, rémisztőbb volt, mint a börtönben töltött évek emlékei. Ráadásul az anyja még csak hatvanöt éves, aligha várható, hogy a közeljövőben feldobja a talpát. Legalábbis, nem magától, tette hozzá gondolatban.

Végigsimított az esztergagépén, és riadtan ugrott hátra. Valami hiányzott. Az egyik szerszám. Az, amelyet akkor szerzett be, amikor már megunta a fafaragást.

És tudta, hogy csak egy ember van, aki tisztában van azzal, hogyan kell a szerszámait használni… Az pedig nem az anyja.

2. FEJEZET

A háza februári leégése óta Lottie Parker a családjával az anyja házában élt, nem csoda, hogy a zsúfoltság után ekkora örömmel töltötte el a költözés. Noha a hatóságok szerint rövidzárlat okozta a tüzet, ő nem volt meggyőződve róla, hogy nem az akkori nyomozása tette őt céltáblává.

– Legalább mosolyoghatnál – mondta neki Mark Boyd, miközben éppen egy hatalmas IKEA-s kartondobozt igyekezett beszuszakolni az ajtón. – És hívd Seant, hogy segítsen!

– Nincs itthon. Elment biciklizni… Ne csodálkozz, ez is miattad van! Te vettél neki egy vadonatúj versenykerékpárt.

– Addig sem a szobában kuksol. Azt hittem, ennek örülsz.

– Igen, de most jobban örülnék, ha itt lenne, és segítene. – Lottie megfogta a doboz szélét, és segített beügyeskedni az ajtón, míg Boyd kintről tolta szuszogva, zihálva.

Sean napról napra egyre több fejfájást okozott Lottie-nak. Tizenöt éves fia néhány hónappal ezelőtt a depresszió újabb hullámán esett át, és csak akkor csillant fel a szeme, amikor Boyd megérkezett a ragyogó, új biciklivel.

Boyd abbahagyta a doboz tuszkolását.

– Mi az? – kérdezte Lottie. A férfi a mostanra kissé viharvert kartondoboz felett hunyorított rá.

– Engedd el, Lottie. Tudod, hogy így kell lennie. El kell fogadnod, hogy minden, ami eddig az életed volt, odalett a házaddal együtt, és tudom, hogy ez fájdalmas, de nézd most ezt úgy, mint egy lehetőséget. Lehetőséget az újrakezdésre. Nem kergethetsz szellemképeket egész életedben.

Lottie a fejét rázta, de közben könny gyűlt a szemébe. Megtörölte az arcát. Boyd a munkatársa volt, remek nyomozó, és még jobb barát.

– Nem fog menni.

– Dehogynem! Csak hagyj magadnak egy kis időt, hogy megszokd…

– Erre a hülye dobozra gondoltam! Ki kell nyitnunk, és darabonként bevinni az egészet…

– Amúgy mi van benne?

– Fogalmam sincs.

Boyd felnevetett, és Lottie nem tudta megállni: ő is csatlakozott hozzá.

* * *

Mint kiderült, a hatalmas doboz az új nappali bútor darabjait rejtette. Boyd a padlón ült, deszkalapok között, egyik kezében csavarokkal, másikban az összeszerelési útmutatóval.

Lottie bekapcsolta az új, piros vízforralót, és két bögrét vett elő. Talán Boydnak igaza van. Be kellene látnia végre, hogy a társa jobban ismeri, mint ő magát. Az utóbbi hónapokban remekül megvoltak együtt, a barátságuk újra feléledt. És, gondolta Lottie, ha igazán őszinte akar lenni magához, nem csak a barátságuk… Neszkávés üveggel a kezében hirtelen megtorpant. Boyd nemcsak a legjobb barátja, hanem az egyetlen barátja. De tudta, hogy a férfi többet szeretne ennél. Ez biztos. Viszont erre nem volt esély… Egyelőre nem. Öt éve, hogy Lottie elvesztette a férjét, Adamet, és azóta sem sikerült letennie az özvegység, a munka, a gyereknevelés és a gyász terheit.

Az új ház hamarosan megtelik élettel. Huszonegy éves lánya, Katie és unokája, Louis; a tizenhét éves Chloe és Sean holnap költöznek. Már kiválasztották maguknak a hálószobáikat – Lottie nagy meglepetésére, viszonylagos békében, viták nélkül –, ruháik már a frissen festett beépített szekrényekben sorakoztak. Minden készen állt. Kíváncsi volt, anyja, Rose, hogy bírja majd, ha hirtelen kiürül a háza. Elmosolyodott. Bizonyára nem bánja, hogy végre visszakapja a saját életterét az összevissza hónapok után.

– Azt hiszem, nincs meg mind a négy kerék! – kiabált Boyd a szobából.

– Ezzel nem mondasz újat – nevetett Lottie, és nekilátott, hogy elkészítse a kávét. Talán tényleg itt az ideje, hogy Adam szelleme békében nyugodjon a régi ház maradványaival együtt. Talán.

3. FEJEZET

Tony Keegan ajtót nyitott. Eltátotta a száját, amikor meglátta, hogy ki áll odakinn.

Conor Dowling. Valaha a legjobb barátja volt. Most azonban erőt kellett vennie magán, hogy képes legyen mosolyogni.

– Szia, haver! Nem is tudtam, hogy kiengedtek.

– Gondolom, ha tudod, hogy jövök, felporszívózol, veszel süteményt, és bezárod az ajtót.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Tony, bár nagyon is jól tudta, Conor hogy érti. – Azt hittem, még van egy éved.

– Látod, mit ér a hit, ha bolond a hívő.

Tony a falhoz lapult, ahogy Conor befurakodott mellette.

– Egyedül vagy itthon?

Tony becsukta az ajtót, és követte a magas, sovány alakot a konyhába. Sok minden történt ebben a tíz évben, amiről Conor nem tudott, és ő nem volt benne biztos, hogy szeretné felvilágosítani.

Conor kinyitotta a hűtőszekrényt, sonkát és sajtot vett elő.

– Van kenyered? Éhen halok – csapta be a hűtőajtót, és a pultra dobta, amit talált.

Mielőtt Tony akár megmozdulhatott volna, megtalálta a kenyeret a szekrényben, egy nagy konyhakéssel vágott magának két szeletet, és vajazni kezdte őket. Megpakolta sajttal és felvágottal, majd leült az asztalhoz, és nekilátott az evésnek.

Tony nem tudta, mit tehetne, így leült ő is.

– Jó magaviselet? – kérdezte.

– Nem, elvágtam a nevelőtiszt nyakát, és megszöktem – nevetett fel teli szájjal Conor.

– Ne szarakodj velem – nyögte Tony, és észrevette, hogy a nevetés nem éri el a barátja szemét. Kínjában tört magának egy darab kenyeret, és amikor már nem állhatta Conor tekintetét, vajtól csillogó ujjait vizslatta.

– Hogy én szarakodom? Azt hittem, ennél jobban ismersz.

Tony óvatosan felnézett, és majdnem felugrott, úgy megrettent a Conor szeméből áradó sötétségtől. Azonnal tudta, hogy a barátja megváltozott. Ezt teszi az emberrel a börtön? Nem mintha tudhatná… Miután Conort letartóztatták, kilépett minden kétes ügyletből, tiszta maradt. De most, hogy szabadult, aggódni kezdett. Jobb lesz vigyázni.

– Persze hogy ismerlek. Hiszen a barátom vagy. – Letette a kenyérhéjat. – És mi szél hozott? Mihez kezdesz most?

Lélegzet-visszafojtva nézte, ahogy Conor megtörli a kezét a fehér terítőben. A fenébe is, ez a jobbik abrosz volt, még a nagyanyja hozta Spanyolországból!, bosszankodott magában Tony. Ezer éve, az is igaz, és a családból mindenki alulról szagolja már az ibolyát, úgyhogy akár tök mindegy is lehetne… De nem az.

Conor hangosan szívta az orrát.

– Van pár ötletem. De előbb meg kell kérdeznem, miért kutakodtál a műhelyemben.

– Milyen műhelyedben?

– A fészerben. A kertemben.

– Anyád kertjében.

Conor olyan hirtelen kapta el Tony gallérját, hogy védekezni sem tudott, kétségbeesetten kapaszkodott az abroszba, lerántva a földre a kést, kenyeret és vajat.

– Ne okoskodj itt nekem. Mit csináltál a műhelyemben?

– Ne… Ne…

– Tessék?

– Nem kapok levegőt!

Conor elengedte, és míg Tony a nyakát dörzsölgette, próbált kitalálni valami hazugságot, de mivel belátta, hogy semmi sem olyan hihető, mint az igazság, inkább amellett döntött. Nagyot nyelt, köhögött.

– Unatkoztam… Megkérdeztem anyádat, készíthetnék-e valamit a sufnidban… a műhelyedben. Azt mondta, felőle. Csak arra kért, tegyek be valamit neki a mikróba, meg vigyem ki a szemetet, ilyesmi.

– Mit akartál készíteni?

– Tudod, ezt-azt, mint te, régen. De én nem vagyok olyan ügyes. Csak vacakoltam kicsit vele.

– Néhány cuccom hiányzik.

– Nem vettem el semmit.

– De nem zártad be!

Tony zsebre dugta a kezét.

– Bocs. Biztos siettem valahová.

– Nincs a világon semmi, ami miatt te sietnél bárhova is!

Toby elvörösödött, és domborodó pókhasára tette a kezét, mintha azzal visszatarthatná. Zavarában elmosolyodott, és próbálta másra terelni a témát.

– Örülök, hogy kinn vagy, Conor.

Conor már a folyosón volt.

– Én kicsit sem.

– Találkozzunk majd… valamikor.

De Tony már csak az ajtó becsapódását hallotta.

Tudod, milyen, amikor valaki vét ellened, és te úgy érzed, mintha egyenesen a lelkedet támadták volna meg? Hadd mondjam el, hogy ez sokkal rosszabb, ha olyasvalaki teszi ezt veled, akit szeretsz vagy szerettél. Mi jogosítja fel őket arra, hogy összetörjék a szíved, aztán veszett kutyákként lakmározzanak belőled?

Velem ez történt. Rosszat tettek velem. Azt hiszem, az, aki ezt tette, nem is volt tudatában, mekkora bűnt követett el azzal, hogy becsapott. De én tudtam. És nem felejtem el, ki sértett meg, mit követett el ellenem. Nem is nyugszom, és amint elérkezik a kedvező alkalom, megfizettetem velük az árát. De csakis akkor, amikor eljön az ideje…

És most eljött.

4. FEJEZET

A Parker család az új étkezőasztal körül ült az új ház új konyhájában. Lottie elhatározta, hogy megragadja a lehetőséget, és valóban új kezdetté varázsolja. Jobb anya akart lenni. Isten segítse az elhatározását… Mégis, egy asztalhoz ülni mindenkivel, sokkal feszélyezőbbnek bizonyult, mint sejtette. Talán kicsúszott már kezéből a gyeplő? Vagy csak a Rose-nál töltött hónapok hatása volt ez? Igazából fogalma sem volt, mit tehetne.

Sean duzzogva ült az asztalnál, Chloe csak piszkálgatta az ételt a tányérján, Katie pedig azzal volt elfoglalva, hogy némi krumplipürét diktáljon Louisba. Örömteli estét kellene együtt tölteniük. Mégis, valami hiányzott. Lottie felnézett a csupasz falakra. Semmi személyes tárgy, semmi fénykép, festmény… Még a megfakult esküvői képe is odalett a tűzben, a férje után megmaradt minden tárgyi emlékével együtt. Boydnak igaza volt. Tovább kell lépnie. De hogy tölthetné be az űrt a szívében? Boyd próbált ebben a segítségére lenni, de ő mindig elutasította… Ezért érezte még mindig ezt a sajgó hiányt?

– Anya, kérdeztem valamit – tolta el a tányért maga elől Chloe.

– Bocs. Kicsit máshol jártam – rázta meg Lottie a fejét, és lányához fordult.

– Mint mindig – pattant fel Chloe.

– Mit mondtál?

– Á, felejtsd el.

– Chloe! Figyelek!

– Tudnál vigyázni Louisra a hétvégén? Katie-vel szeretnénk elmenni.

– Hova „el”?

– A Jomóba.

– A night-clubba?

– Aha – forgatta a szemét Chloe, mintha anyja valami dinoszaurusz lenne.

– Fiatal vagy még ehhez! – Lottie-nak nagyon nem volt kedve vitatkozni. Ez az első estéjük az új házban, táncolniuk kellene a boldogságtól, nem? De tudta, hiába más a négy fal: ők ugyanazok maradtak.

Chloe az ajtóban állt, ökölbe szorított kezének ujjai már-már elfehéredtek.

– Miért kezelsz úgy, mintha még mindig tizenkét éves lennék?! Egy hónap múlva betöltöm a tizennyolcat! Az élet túl rövid ahhoz, hogy azon törd a fejed, mennyi idősnek kell lenned, hogy bulizni mehess! Engedj már élni!

– És az iskola? A tanulás? A vizsgák? Nem az életkor számít. Ezek miatt vagy még túl fiatal!

– Ez nem válasz a kérdésre – szólt közbe Katie.

A fenébe. Mi volt a kérdés?

– Mire?

– Hogy vigyáznál-e Louisra.

Lottie a gyerekre pillantott, és rákacsintott. Louis nagy, krumplipürés vigyorral válaszolt. Lottie sóhajtott.

– Meglátom, hogy van a beosztás. Ettől függ.

– Miért csak ők mehetnek el – morogta duzzogva Sean. – Én meg maradhatok itthon veled meg egy babával! Bejött nekem az élet, mondhatom.

– Sean! – fordult volna a fiához Lottie, de az addigra már nem volt a konyhában.

– Hagyd, kamasz – legyintett Chloe.

– És te mi vagy? Te is csak kamasz vagy!

– De már érettebb! – húzta ki magát Chloe, és Sean után ment. Katie megtörülte Louis száját, majd odaadta anyjának a gyereket. – Kicserélnéd a pelenkáját, anya? Beszélek Seannal.

Lottie egyedül maradt az unokájával, valamint a maradékokkal és a rengeteg mosogatnivalóval. Hirtelen hiányozni kezdett neki az anyja háza. Sosem gondolta volna, hogy egyszer ez megfogalmazódik majd benne… Különösen a tavaly történtek után.

– Mondd, mihez kezdjünk velük? – kérdezte Louist.

Válaszul csak egy büfit kapott.