Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-157-0

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© Waldmann Szabolcs, 2023

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

1
Permendios

Seleina Lenz mélyen magába itta a terem sötétjét. Lábujjait belefúrta a felszórt homokba. Ellazította az izmait, lassan számolt. Fél térdre ereszkedett, aztán teljes erejéből rohanni kezdett. Felcsendült a tampurdion ritmikus, lágyan pengő hangja, a dallam tökéletesen lekövette a mozdulatait. Repülő gurulóátfordulással indított, kézállásba lendült, lágyan érkezett. Csuklójának minden kis mozdulata finoman számolt mestermű volt. Belemarkolt a homokba, a következő piruettje közben szétszórta maga köré. A szemcsék megfogták a vékony, magas ablakokon át szűrődő fényt, és csillogó szökőkútként hullottak alá.

– Így, így – mondta Lassha a sötét sarok mélyéről.

Seleina átfordult egyik vállán, széleset kaszált a lábával, kézállásba lendült, és inverz harántspárgába érkezett. Eggyé vált a dallammal, nem is kellett már figyelnie a táncmozdulatokra. Megperdült, előrelépett, bal lábával felkavarta a homokot maga körül. Lágyan tárta szét a karját.

– Elég lesz – állította le Lassha. Seleina csalódottan hajolt meg. A zene is abbamaradt. – Csak az elejére voltam kíváncsi. A többi tudom, hogy jól megy.

– Biztos ne táncoljam végig? Nagyon, nagyon izgulok.

– Mert buta vagy – válaszolt Lassha, és lassan kisiklott a sarokból. Olyan finoman haladt a fél tucat, vékony csápján, mintha lebegett volna. Seleina fölé tornyosult. – Értjük a dolgunkat. Azért választottunk téged az Első Táncosnak, mert kész vagy rá. A húgaid és nővéreid közül senki sem tart ott, ahol te. De a legelejével nem vagyok elégedett. A táncnak „A Vándor elindul” részével. Neked nem az a dolgod, hogy önmagad mutasd meg. A vándor indulása szinte tragikus, rólad pedig süt, hogy élvezed a mozdulatot. Ez az egy lehetőséged lesz bemutatni tizenöt év tanulmányának eredményét, nem ronthatod el.

– Ez az egy lehetőség? Hogyhogy? – kérdezte a lány. Arcából kiszaladt a vér.

Lassha intett a zenészeknek, akik némán kiosontak a teremből a felső galériák árkádjain keresztül.

– Sétálj velem!

Seleina a kezét tördelve követni kezdte a mesterét a terem távoli sarka felé. A homokkal felszórt fapadló meg-megnyikordult meztelen talpa alatt. Lassha bezzeg, hiába volt három méter magas, hiába nyomhatott több száz kilót, néma csendben haladt mellette. De így volt ez a fajtájával. A molluxok monolitikus kőteste, aminek a külseje fekete, a közepe inkább vöröses volt, és amiből szinte bárhol elő tudták dugni a többtucatnyi, opálosan fehér, vékony csápjukat, fizikát meghazudtoló könnyedséggel mozdult, pedig Seleinát leginkább egy súlyos sírkőre emlékeztette. Még az arcuk is, amit a kőtömbnyi testük közepén viseltek, és ami leginkább egy partra vonszolt medúzához volt hasonlatos, oly finom lágysággal váltott arckifejezést, amire egy ember képtelen lett volna. A lány otrombának, csúnyának és alulfejlettnek érezte magát a hatalmas lényhez képest.

– Seleina, miért akarsz táncolni? Miért erre tetted fel az életed?

– Mert boldogságot hoz az emberek szívébe – derült fel a lány arca. – Mert a kapuk nyitása a legfontosabb pillanatunk, méltó ünneplést kíván.

– Holnap, amikor felnyitjuk a Jobbtengely kapuját, és miután felvezetted a táncot, és eljátszottad a szereped, már nem jöhetsz ide vissza. Tovább fogsz lépni a következő körbe. Tizennyolc éves vagy. A harcos nővéreid között a helyed.

Seleina megtorpant. Nem tudta leplezni a csalódottságát és a haragját.

– De, de... – dadogta. – Hát mondtam, nem akarok. Itt maradok, veletek. Ha túl idős leszek a tánchoz, majd segítek tanítani a fiatalokat.

– Mindig is ez volt a jövőd, soha nem zsákoltam darazsat. Az Első Táncos egyszer táncolja el „A Vándor Útjá”-t. Ez addigi életének főműve.

– Könyörgök! Könyörülj rajtam, Lassha! Én nem foghatok fegyvert. Én nem lehetek harcos. Nem leszek harcos!

A mollux szánalommal nézett le a lányra.

– Minden, amit mi itt csinálunk – mutatott körbe egyszerre nyolc csápjával –, egész Permendios célja, hogy őrizze a Városlánc békéjét. Mi kapuőrök vagyunk, Sally, te is, húgaid és a nővéreid is. Mindannyian megtesszük, amit kell. A Jobbtengely kapuja egy teljes éve nem tárult fel, szerencsés vagy, jó csillag porából születtél, hogy holnap itt lehetsz. Nincs tovább időm a lelki nyavalyáddal foglalkozni. Harcos leszel, mert ez a kapuőr nővérek életútja. Mi lenne a világból, ha mindenki azt tehetné, amit akar?

– Tegyél kivételt! – remegett meg Seleina hangja. – Én nem akarok senkit bántani.

– Az őr nem azért van, hogy bántson másokat. Az őr azért van, hogy védjen másokat. Gyere ide! Mit látsz?

Lassha lágyan odatolta Seleinát az egyik ablakhoz. Érintésére megmozdultak a keretek, a faborítás nyikorogva elfordult, por hullott alá a távoli plafonról. Az ablak lassan kifordult a sarkából. Meleg szél csapott be a terembe; dízelgépek forró kipárolgásait, vége nincs sivatagok aromáját, sziklákról aláhulló vízpermetet, és persze Permendios ezeregy varázslatos illatát hozta magával.

Seleina kipillantott a százméteres, szédítő mélységbe. A város magját, hogy elbírja a számtalan szintet, a függőkerteket és a lakóblokkokat, az utakat, könyvtárakat, a templomokat és gyárakat, egyetlen hatalmas hegységből vájták ki. Az alapjait a Hősök tették le, akik a Legendák kezéből csavarták ki évszázados háborújukkal, de minden más lakója folyamatosan tett hozzá azóta is, főleg a molluxok, akik nagy műgonddal lakhatóvá tették az emberek számára is. Maga a Táncpalota, ahonnan Seleina kilesett az egymást térben keresztező utakra, gigászi oszlopok, hatalmas utak, függőkertek és acélszerkezetek labirintusának tetejére épült. Egy ilyen látképpel órákat el lehetett volna tölteni, és az ember még mindig talált volna magának néznivalót. Ami felülről viaduktnak tűnt, alulról egy többemeletes, felfüggesztés nélküli lakóház volt; amott pedig, a friss vizet széles folyóként vezető csatorna alatt, vaskos fémhídon lánctraktorok pöfögték az égbe fekete füstjüket. A felvonulási sztrádákon hadseregek masíroztak ütemes léptekkel a kapuvédelmi vonalak felé. Az egyik tartóoszlop, ami a hegység szíve lehetett egykoron, és komplett kerületeket tartott atlasznyi vállain, maga is egy felhőket karcoló lakóépület volt, amibe méhkaptárszerűen vájták a számtalan lakásnak otthont adó szinteket. Mindez a csoda eltörpült a mollux Tanács központi, monolitikus épülete mellett.

– A várost – válaszolt Seleina. – A várost látom.

– A rendet – csattant fel Lassha türelmetlen hangja. – Permendios a Városlánc működtetésének letéteményese, nélküle káosz uralkodna a világon. Azt gondolod tán, hogy bárki is ne végezné odalenn a dolgát? Fel akarlak ébreszteni az álmodból. Permendios mind a hat kapuját őrizni, felügyelni, adóztatni, rendszerezni, időzíteni kell, Seleina Lenz, és semelyiket sem jobban, mint a Jobbtengelyét. Ez a te hivatásod. Ez a te sorsod.

– Nem akarom – nyüszítette a lány. – Hát nem látod, Lassha? Én csak a tánchoz értek.

– Elég! – A mollux meglegyintette Seleinát az egyik csápjával. Nem volt erős az ütés, de a csalánsejtek több helyen megcsípték a bőrét. Arrébb ugrott fájdalmában.

Lassha undorhoz közeli türelmetlenséggel fordult el a lány mellől.

– Aura Hardett! Gyere ide! – dörögte.

Egy lány lépett oda melléjük oly csendes léptekkel, hogy Seleina felsikkantott rémületében.

– Igen, Lassha – hajtott fejet Aura. Fél fejjel magasabb és három évvel idősebb volt Seleinánál, haját már rövidre nyírta. Nem a táncosok világoskék-fehér, hanem a harcosok kasztjának szürke-vörös ruháját viselte.

– Holnap, amikor felnyílik a Jobbtengely, Sally lesz az Első Táncos.

Aura hátrahőkölt.

– Ez biztos? Lassha, azt hittem...

– Csendet! Így lesz, mert így akarjuk. Most elcsúszom beszélni a révészekkel, nem érek rá tovább hallgatni ezt. Aura, Seleina veled lesz ma estig. Holnap eltáncolja „A Vándor Útjá”-t. Utána a te tanítványod lesz három éven át.

Lassha elfordult, és sietősen a kijárat felé hajtotta monolit-testét a valószerűtlenül vékony, csaknem áttetsző csápjain.

Mikor egyedül maradtak, Aura keresztbe fonta a karját.

– Hát ez meg hogy történt? Nem erről volt szó.

– Sajnálom – válaszolta szégyenkezve Seleina. – Nem csináltam semmit. Értem jött hajnalban, és elmondta, hogy így lesz. Akkor nagyon örültem neki, de most már nem annyira. Látom, te sem. Sajnálom, szerintem sem vagyok rá méltó.

– Félreértesz. Te vagy a legjobb táncos, akit valaha láttam.

Aura láthatólag zavarban volt. Seleina gyermekkora óta ismerte őt, testvérként szerették egymást, együtt voltak jóban-rosszban, de még soha nem látta fogadott nővérét ennyire kétségbeesettnek.

– Hát akkor? – kérdezte tőle.

– Kemény világ ez, Sally. Ez a Jobbtengely, nem hiszem, hogy való nekik a te… finom lelked.

– Ó, megszólalt a szakértő. Három éve odajársz hozzájuk, mégsem faltak fel. A mecénásod is jobbtengelyes, én meg csak táncolok nekik, és mégis féltesz? Nem kell féltened.

Aura Hardett eleinte nem tűnt idősebbnek nála, Seleina csaknem egykorúnak érezte magát a lánnyal, amíg együtt táncoltak. Ám amióta Aura fellépett egy kört, lett mecénása, és végigjárt – saját elmondása szerint – húsz kaput a Jobbtengely mentén, annyival érettebb, bölcsebb, de komorabb is lett nála, hogy Seleina újabban áthatolhatatlan űrt érzett kettejük között.

– A te hasad korog? – kérdezte Aura, válaszra sem méltatva a kérdést.

– Még nem reggeliztem.

– Akkor gyerünk, lemegyünk a városba, mielőtt éhen halsz nekem, tikko.

– Csorpa vagyok, nincs nálam egy hatod se.

– Én fizetek.

– Még le kell nyújtanom.

– Leugrálunk, ne nyújts le!

– Tudod, hogy Lassha megtiltotta! Ezért beverjük a könyökünket.

– Ne foglalkozz vele, majd holnap megbüntet. Ja nem, holnaptól az én tanítványom vagy, nem hallottad?

Seleina elkomorodott. Aura rámosolygott, ugrálni kezdett egy helyben, egyik lábáról a másikra, aztán sarkon fordult, és rohanni kezdett a hátsó kijárat felé. Seliena utánakiáltott, de hiába; úgyhogy jobb híján futásnak eredt ő is. Ám mielőtt kilépett volna a táncteremből, egy pillanatra önkéntelenül megtorpant.

Valami volt a sarokban.

A szíve verni kezdett, olyan hangosan, hogy minden más hangot elnyomott. Nyelt egyet. Közelebb lépett, egészen közel, és mintha mozdulni látott volna valamit, egy árnyat, egy sötétséget, ám amikor odaért hozzá, a sarok üresnek bizonyult.

– Nem jössz, tikko? – kiáltotta a folyosóról Aura vidáman.

– De. Azt hittem, láttam valamit.

Végigszaladtak a Táncpalota felső szintjein, el a hálótermek előtt. Az ifjú tanítványok, tízévesek se voltak még, az ágyaikat rendezték éppen. A két rangidős láttán azonnal abbahagyták, amit éppen csináltak, és vigyázzba álltak.

Aura nekifutásból felpattant a nagy erkély korlátjára, onnan a Táncpalota masszív, lejtős támoszlopaira, és lefutott – lecsúszott rajta három emeletet. Seleina követte. Sokszor megtették már ezt az utat, bárha tiltott is volt, hogy leszökjenek a piacra vagy a pékek utcájába, hogy a reggeli forgalom előtt beszerezzék a legfinomabb falatokat. A Táncpalotában is járt reggeli, néha még jobb is, mint az utcákon, de a kaland, az mindent megért.

A Városlánc Tanácsának épülete sötét toronyként magasodott mögöttük. Tetőkön, falakon futottak végig, Seleina alig bírt lépést tartani rendbeli nővérével. Aura már máshogy mozgott, mint régen, tovatűnt az a tökéletes kecsesség és lágyság, ami Első Táncossá emelte őt három évvel korábban. Most erős volt, bátor, ruganyos, biztos tartású, mint aki bármelyik pillanatban támadástól tartana.

Pedig harctól nem kellett félnie Permendios utcáin. A város ezer éve nem látott háborút, a csendőrségnek csak az átutazóban lévő emberekkel kellett foglalkoznia, meg persze a kölyök molluxokkal, akik száz kilójukkal komoly galibákat tudtak okozni. Permendios ötszáz méter magas falakkal védte magát a külvilágtól, ám a városon túl, az országnyi ültetvények, falvak és kisebb gyárvárosok területein is béke honolt. Eszébe nem jutott volna senkinek fegyvert fogni. Miért is tette volna? A hat kapu, ami a Városláncot összekötötte, végtelen mennyiségben ontotta magából az utazókat, kereskedőket, az árukat, a párkereső fiatalokat, és persze a pénzt.

Aura megtorpant az egyik főút felett, egy árkádos, zöld területen, ahonnan fürtökben lógott alá az embernagyságú leveleket nevelő megaflóra. A háttérben lassan felkelt a harmadik hold.

Seleina beérkezett mellé, a térdeire támaszkodott.

– Otrombán futsz – lihegte.

– Te meg olyan kecsesen, hogy az első utcakölyök felrúgna, tikko.

– Ez a dolgom, barqez!

Alattuk sötétzöld-vörös egyenruhás katonák masíroztak nyugat felé. Fejüket fehérre mázolt rohamsisak és fehér, jellegtelen acélmaszk takarta, amit csak két szemnyílás díszített. Mindannyian durva, kis kaliberű gépkarabélyokat hordtak a vállukon, természetesen töltények nélkül.

– Jobbtengelyesek – mondta Seleina. – Nagyon sokan vannak idén.

– Egy éve úton vannak. Augustus Cassa a Haránttengelyre küldte őket, valamiféle politikai misszióra. A holnapi kapunyitást várják. Ott lesznek mind.

– Félelmetesek.

– Nem is hiszed, hogy mennyire. Civilben leveszik a fémmaszkot, de amikor szolgálatban vannak, felteszik, hogy egyformák legyenek. Nincs hely az egyéniségnek a soraikban. Csak a tökéletes tisztaság, az maradhat.

– Aura – mondta halkan Seleina. – Figyelj, ki kell találnunk valamit. Nagyon szeretnék veled lenni három évig, de én nem vagyok harcosnak való.

– Most akkor melyik? Nem akarod, nem vagy rá képes, vagy nem vagy annak való?

– Egyik sem. Az utolsó szavai voltak, hát hogyan magyarázzam ennél jobban? Tudod jól. Azt kérte, legyek mindig jó. Életem végéig ki fogok tartani emellett.

– Az édesanyád nem úgy értette, hogy soha ne harcolj. Hanem hogy a szíved legyen a helyén. Az pedig nagyon a helyén van, Sally. Talán túlságosan is.

Seleina mosolygott, de egy könnycsepp csillant a szeme sarkában.

– Aura. Én soha nem fogok fegyvert.

Aura Hardett nekidőlt a korlátnak. Gyönyörű haját vadul tépte a szél.

– Itt van ez a tökéletes város – folytatta Seleina. – Ez egy szimbólum, érted? Az emberiség egysége. A tengely. Mennyire gazdag lehetne! Mindent kicsikarhatna az ajtók nyitásáért cserébe. De a kapuőrök a népet szolgálják mind a tízezer kapuban, a Városlánc mentén. Ez egy gyönyörű idea. Mi ezek vagyunk, nem pedig olyanok! – mutatott le undorral a katonákra.

– Engem is olyannak látsz?

– Hát persze hogy nem. Ne viccelj már! – Seleina felnézett a Táncpalotára, ami addigra már tíz szinttel volt felettük. – Tudom, hogy gyerekes. Talán naiv is. Biztonságos, védett... Tudod te, milyen érzés, hogy reggel kidobnak az ágyból, és közlik veled, hogy itt a vége?

– Velem is ugyanez történt, és a húgainkkal is ugyanez fog történni. De a felső körök nővérei éppolyan zárt, szerető testvériség ám, mint a legalsó.

– Kivéve, hogy tánc helyett gépkarabélyt adsz a kezembe, és szablyát, missziókra küldesz távol Permendiostól, és majd rám fogsz akasztani, valami dagadt, büdös, dúsgazdag mecénást.

– Te választasz mecénást, nem erőltetünk rád senkit. A nyílt udvarlói fogadások pedig inkább viccesek, odafenn komoly bulinak számítanak. Lehet egyszerre három-négy udvarlód is, mire mecénást választasz.

– Egy életre.

– A szerelem jó dolog, Sally.

– Ha annyira remek élmény mecénást választani, ugyan miért titkolózik mindenki a tiédet illetően?

– Ez bonyolult. Nem tudom szebben mondani, nem tartozik rád. De a várost piszkosul túlértékeled, az az igazság. Nem minden olyan fényes, mint amilyennek a kis aranykalitkádból látod.

– Sértegess csak! Attól még úgy lépsz, mint egy nagy, rusnya elefánt.

– Igen? – mosolygott Aura Hardett. – Akkor lássuk, utoléred-e ezt az elefántot.

Átperdült a korláton. Ez már nem a megszokott útvonal volt; két és fél métert zuhant, ki kellett gurulnia az esést. Seleina kis kerülővel inkább egy támaszfalra ugrott rá, s onnan futott tovább.

A következő sarok után feltűnt előttük a Jobbtengely harminc méter magas kapuja. Roppant műalkotás volt, a Legendák kezét dicsérte, ki tudja már, hány eónnal korábbról. Rejtélyes mechanizmusához, ezt Seleina saját beavatási szintjén is tudta már, még a molluxok is sokkal kevésbé értettek, mint azt az utca népe előtt felvállalták volna. Náluk voltak a kulcsok, igen; ismertek rejtett ajtókat, egyirányú kapukat, kis és nagy átjárókat a tengelyek mentén, és kezelni is tudták a rendszert. És bár az ajtók soha, semmilyen körülmények között nem romlottak el, ha valamelyikkel baj lett volna, Seleina úgy sejtette, senki sem tudta volna megjavítani többé.

A hat tengelykapu mind hasonlóan nézett ki. Óriásiak voltak, átfért rajtuk traktor, mindenféle szállítmány és a végtelen embertömeg, ami abban a pillanatban is egyre csak gyűlt az árnyékában. A kapuk előtt akkora, felkövezett tér terült el, hogy az egyik oldaláról alig lehetett ellátni a másikra. A kapu maga enyhén megdőlt, az egykori hegység kivájt hátának támaszkodott, mintha csak lejárat lett volna egy hatalmas, sötét bányába. De amikor feltárult, olyankor nem a sötét mélységekre, hanem a soron következő világ hasonló fogadóállomására nyílt. A Jobbtengely esetében az első város a láncban Karanos volt, ahol minden bizonnyal hasonlóan nagy tömeg készült a másnapi nyitásra; kereskedők, költözni kívánó családok, bálába rendezett termények, készítmények, vadiúj gépezetek, és persze finomított dízel hektoliterszámra. Volt az utazók között, aki talán évek óta rótta a városokat, és akár száz kapu távolságból érkezett. Kevesen utaztak egyedül, inkább ad hoc, vagy profi cégek által szervezett, katonák által védett karavánokba tömörültek.

Hiába tartott a két, emberi léptékkel felfoghatatlan távolságú város között az út egyetlen, röpke másodpercig, a kapukat nagyon ritkán nyitották csak ki, tartva a betegségek és az azoknál sokkal veszélyesebb politikai ideák terjedésétől. A Városláncban minden áldott nap felnyílt valahol egy kapu; a világ ennek ritmusában volt kénytelen működni emberemlékezet óta.

És micsoda városok várták az utazókat! Seleina járt már Karanosban, ahol három hold helyett csupán egyetlen szelte az eget, és egy nagyon apró, kékes nap kelt fel reggelente, ahol édes volt a levegő és enyhén lilás az égbolt, ahol kő helyett inkább az acél volt az úr, és az óriás dízelgépek sötét füstöt eregetve szelték a macskaköves utcákat. De hallott utazóktól, társaitól, más városok nővéreitől olyan leírásokat és történeteket, amiknek ha csak a fele is igaz volt, akkor a világ egy mesékkel teli, csodálatos hely kellett hogy legyen.

Seleina lenézett a tömegre futás közben. A legtöbben mobil sátrak mellett és a súlyos traktorok árnyékában üldögéltek. Persze az okosabbika – vagy a tehetősebb réteg – a környező fogadók egyikében talált magának szállást. A jobbtengelyes katonák harci gépeik mellett sátraztak, szögesdróttal körülvett, zárt táborokban.

Permendios saját katonasága, a kapuőrség fennhatósága alá tartozó hoplita kohort a kaput ölelő hegyormokba vájt árkádokon strázsált, lánctraktoraikon félelmetes fegyverek meredtek az ég felé. Maga a hegység telis-tele volt akkora ágyúkkal, hogy a csöveikbe akár egy ember is bemászhatott volna, és mind az érkezőkre irányult. Ha bárki be akart volna törni Permendiosba, nem jutott volna a térnél sem tovább. A falak mentén a seregeknél és a fegyvereknél is félelmetesebb őrök strázsáltak: tíz-tizenöt méter magas, vén molluxok, akik már a puszta levegőn keresztül is ki tudták sütni a testükben generálódó elektromos feszültséget. Seleina egyszer kénytelen volt végignézni, ahogy Sherra, az egyik legnagyobb mollux, aki a Jobbtengely kapuját védte, egyetlen villámcsapással megölt egy ámokfutót.

A kapuk rendszereit kizárólag a molluxok kezelhették, akik cserébe a nővérek rendjét használták a mindennapi feladataikhoz. A táncosok, a kapuőrök, a kapugépészek mind-mind a nővérek közül kerültek ki.

Egy utolsó ugrással mindketten lehuppantak a körlet piactere mellé.

– Hol együnk? – kérdezte Aura.

– A szokásos helyen. Tiffanynál. – Seleina homlokáról a szemébe folyt az izzadság, ruhájának karjába törölte.

A piac egyszerre volt a régmúlt és a modern jövő kaleidoszkópszerű keveréke. A vadító illatok pillanatok alatt megtalálták a két lányt. Egzotikus gyümölcsök, pékáru, füstölt húsáru és számtalan kelme várta a pultokon a vevőit. Korán volt még, a szokásos, áthatolhatatlannak tűnő tömeg csak órákkal később szokta ellepni a helyet.

– És egyébként sincs rám szükség a felső körökben – próbálkozott újra Seleina.

– Ne idegelj tovább! Nem a mi kezünkben van a döntés. Engedelmességet esküdtél, azt csinálnak veled, amit akarnak.

– Legalább mondj pár szót arról, hogy mit műveltek ti ott fenn!

Aura Hardett megtorpant. Dühösen fordult meg, olyan vehemensen, hogy Seleinának hátra kellett lépnie.

– Ugyanazt, amit minden nővér. Tesszük, amit parancsolnak. Én… nagyon sok mindent akarok neked elmondani, Sally, de ma még nem. A városról, a tengelyekről, a jövődről. Meg kell értened, hogy a mai nap ennyi. Holnap este… holnap este beszélünk.

– Jaj, a nagy titkolózás.

– Most engedelmeskedned kell a molluxok akaratának. Ebben neked nincs döntési lehetőséged. Ez vagy a villámcsapás.

Seleina megigazgatta a ruháját. Némán sétált fogadott nővére mellett.

2
Permendios

Gabreel Silago becsukta maga előtt a kódexet, ami a letűnt korok minden súlyával záródott le. Végigsimította a bőrborítást. Ritka fajta könyv volt, hatszáz példány készült belőle összesen, aminek a felét már elnyelte a történelem.

– A tízezer kapu térképe – mondta ki halkan a címét. – Na meg a nagy francokat!

Kitolta a széket maga alól, felemelte a közel tízkilós kódexet, és nagy szusszanással visszatette a könyvtári szállítókocsira, ami a szobája sarkában várakozott a többi kikölcsönzött kötettel a polcain. Kinyitotta a naplóját, kihúzott egy sort.

– Jössz? – kiáltott be a dolgozószobába Doth. Válaszra sem méltatta barátját, rohant tovább a folyosón.

Gabreel ránézett az órájára, bólintott magának párat, és átlépett a bakancsába a beltéri cipőjéből. Gondosan, egyenként húzta meg a cipőfűzőit. Felcsatolta a fegyverövét, mellényt húzott, simlis sapkáját az övére akasztotta. Kitűzte a révészjelvényét a mellkasára. Egy pillanatra még elidőzött a könyvtárkocsi mellett, belelapozott az egyik könyvbe. Végül magához vette a jegyzetfüzetét, és gondosan becsukta maga után a privát dolgozószobája ajtaját. Az egyik legkisebb elérhető helyiséget utalták ki neki, de ő nem a szűk falakat látta munkája közben, hanem a könyvespolcokat, amik ezer világ csodáira nyitottak ablakot.

Végigsietett a márványpadlós, templomoknak kijáró műgonddal faragott, freskókkal díszített révészakadémián. Kisebb tömegbe érkezett; hozzá hasonló, fiatal révészek, hopliták, térképészprofesszorok, diplomaták siettek dolgaik után. Lekocogott a széles lépcsőn, elhaladt Ahura Mazda antik szobra mellett, babonából megszorította az istenség lefelé mutató nagyujját. Doth futott vele szemben, mint egy kölyökkutya.

– Itt vagy végre – lihegte. – Gyere már, mert lemaradsz.

– Még van öt percünk.

– A sírba húzol magaddal, barqez.

– Egy igazi révész nem siet soha. Nem kapkodni kell, hanem időben indulni.

– No, és sikerült beszerezni azt a könyvet?

– Ó, igen, igen – csillant fel Gabreel szeme. – Még át kell vennem. Tudod, mennyi pénzembe került? Az összesbe! A legfinomabb nappabőr kötés, minden egyes lap pergamenből készült. Kézzel varrott, ívekbe kötött. Örök darab lesz.

– Én olyan könyvre se költenék ennyit, amiben van írás.

– Nem is fog rád emlékezni soha senki – nevetett fel Gabreel. Leértek a lépcsők aljára, befordultak a Révésztársaság nagyelőadója felé.

– Gabri, figyelj rám jól! – nézett a szemébe tettetett komolysággal Doth. – Te soha nem fogsz egy sort sem írni abba a könyvbe.

– Honnan veszed, a csillagokból olvastad ki?

– Onnan, hogy ez már a harmadik kötet, amit megveszel, de még az első kettőbe se írtál semmit.

– Ha majd lesz miről, írni is fogok, barátom.

– Azt hiszed, te leszel a következő Navigátor, mi? – kérdezte Doth. Gabreel egy pillanattal később kezdett tiltakozni, mint kellett volna. – Á, nem hiszem el, te erről álmodozol éjszaka? Gabreel Silago, a nagy felfedező?

– Tudsz róla, hogy nincs egyetlen teljes térkép se a tízezer kapuról?

– Persze. Kit érdekel? Ha ma elindulsz, és életed végéig utazol, akkor sem fogod tudni végiglátogatni a világok felét sem. Egy révésznek bőven elég, ha a soron következő pár száz kapuról van fogalma. Ezer kapuval arrébb majd a Révésztársaság ottani könyvmolya fogja ismerni a saját száz kapuját. Engem sokkal jobban érdekel, hogy azoknak a városoknak bemagoljam az utcáit, ahová lesz esélyem eljutni.

– A Navigátor naplója az összes átjárót tartalmazza.

– Legenda. A Navigátor is, meg a naplója is. Hülyeség. Egy mese, amit az olyan elmeroggyantak idegelésére találták csak ki, mint amilyen te is vagy.

– Szükségszerű, hogy létezik egy legjobb térkép, ami mind felett áll. Annak nevezed, aminek akarod. És nem kell végigjárni az összes kaput. Elég lenne azoknak együtt dolgoznia, akik, ahogy mondod, a saját pár kapujukat ismerik.

– Megtörtént. Teli van vele a könyvtár.

Egy pillanatra fel kellett függeszteniük a beszélgetést, ahogy áthaladtak a főcsarnokon. Akkora tömeg hömpölygött a bejárat mellett, hogy élükre állva tudtak csak keresztülfurakodni rajta. Kereskedők, utazók, politikusok, mind-mind szerződést kötni érkeztek a Révésztársasággal. Mert öt-tíz kapunyi távolságra bárki el tudott navigálni saját maga is a Városláncban, de annál tovább már kellett a szakértelem, akár a térképekről, akár a megafauna szörnyetegeinek távoltartásáról volt szó. És mindig voltak, akik az utolsó pillanatban jöttek rá, hogy akár a tudásuk, akár bátorságuk nincs meg ahhoz az úthoz, amit terveztek. A másnapi nyitás megtöltötte az összes szerződő irodát.

– Hányasra is vizsgáztál konkordanciából? – vette fel újra a beszélgetés fonalát Gabreel, amikor átértek a boltíves terem túloldalára, és az oldalfolyosón folytatták az útjukat.

– Rendben, értem a kritikát, csak nem értékelem.

– Nincs az a két térképkönyv, amit harmonizálni lehetne egymással.

– A lényegben egyetértenek, és az elég. Nézd, Gabri, szerintem hiú ábránd, amit kergetsz. Ha figyelembe veszed az egyirányú kapukat is, olyan négydimenziós ábrát kellene a teljes térképről készítened, amihez képest egy hiperkocka képe is csak gyerekrajz lenne. És nem is számít. Nem fontosabb ennél, hogy hol kapható a legjobb szendvics, vagy milyen ajándékot illik vinni Mancoda elöljárójának? Mert minket főleg az ilyen információkért fizetnek, nem tudom, ezt mondta-e már neked valaki.

– A kétszáz éves múzeumi könyvek még írnak olyan helyekről, amikre ma már senki sem emlékszik. Háborúkról, amiknek se híre, se hamva a mostani történelemkönyvekben. Ez egyrészt halálra idegesít. Másrészt vagy történt valami, és bizonyos területekre már egyáltalán nem járunk, vagy nem is léteztek soha, és valaki hazudik. Legutóbb is, egy régi utazónaplóban egy bizonyos Toeheimről olvastam. Egyszerű kis világ, de nem találom egyetlen mai térképkönyvben sem. Elvittem Vendelin professzornak, és tudod, mit mondott? Hogy köszöni, és hogy ha majd valaki egyszer besétál a társaság ajtaján, és valamilyen okból Toeheimbe szeretne utazni, majd kikeressük a megfelelő feljegyzést.

– És tudod, mit? Igaza van. Ötször ennyien is lehetnénk, egész nap gürcölhetnénk írva és olvasva és konkordálva a millió lapnyi feljegyzéseket, hogy számba vegyünk olyan átjárókat, amiket soha, senki nem fog használni Permendiosból kiindulva, és nem jutnánk a végére.

– Na de mi vagyunk a központ, Doth. Ebben a percben is tarthatnak felénk olyan veszélyek, amikre készülnünk kellene, ha tudnánk róla. Olvastam olyan fegyverekről és gépekről, amikhez foghatót ma már el sem tudunk képzelni. És olyan helyekről is, ahová soha, soha nem szabadna kaput nyitni többet.

– Ó, most jön az a rész, ahol Barbatosról fogsz beszélni?

– Ez nem vicc, Doth. Az Árnyak Királynője mindent elsöpört, amihez csak hozzáért. Nem létezett nála a rendnek veszélyesebb ellensége, csak a legnagyobb tisztelettel és félelemmel írtak róla és árnyseregéről. Ha Barbatos kapui újra felnyílnának, ki tudja, ezúttal mit szabadítana a világra az az átkozott város.

– Kezdek érted aggódni. Azért még meg tudsz különböztetni egy regényt egy útikönyvtől, igaz?

Gabreel megvonta a vállát.

– Ez csak egy példa. Toeheimről egyetlen helyen találtam egy cickafarknyi feljegyzést, Barbatosról meg a négy királyáról, illetve az Árnyak Királynőjéről viszont többen is írnak a nagy felfedezők közül. Solomon Adaar, Enos Jurk, Felinda Zalyk…

– Zalyket olvastam. Jurkot is, de ezek csak legendákat jegyeztek fel, egyikük sem szemtanú.

– Solomon Adaar találkozott vele.

– Mondja ő. De értem, mire gondolsz. Az információink felében vagyunk csak biztosak, a maradék megbízhatatlan, és van, ami örökre elveszett. No de ez volt kábé az első dolog, amit megtanultunk az első térképészóránkon.

– Próbálkozni lehet.

– Ja, de te az a fajta vagy, aki csak tervezgeti, hogy nekiáll, meg mindenkinek elmondja, de a könyved nem írja meg magát, akármennyit fizettél a kötésért.

– Nyald ki a csipát a szememből!

A nagyelőadó már megtelt a révészekkel. Úgy tűnt, a szokásosnál is többen várják az új szerződéseket. A társaság legalább harmada állandóan úton volt, de úgy tűnt, a maradék mind itt van, és egymás lábára taposva várták Mattius Hellebaardot, a Révésztársaság vezérigazgatóját.

Az ajtó másodpercre pontosan nyílt ki, és az elnök méltóságteljesen besétált a terembe. Hat titkár kísérte, mint egy valószerűtlen testőrosztag, mind a hatan vaskos paksamétákat cipeltek, amit egyenként lepakoltak az emelvény melletti asztalra. Doth és Gabreel felhúzták egymást a gazdagon díszített oszlopok talapzatára, majd az intarziás ablakkeretbe, hogy jobban lássanak.

– Jó reggelt, urak! – köszörülte meg a torkát Hellebaard igazgató, aki szokásához híven lila öltönyben és fehér nadrágban jelent meg, s bár már nem utazott karavánokkal, a fegyverövét ugyanúgy felcsatolta magára, mint az első nap, amikor a társaság befogadta a tagjai közé.

– Hatszázötven új szerződésünk van – mondta rekedtes hangján. – Ma azt a negyvenegyet osztom ki, ami a holnapi Jobbtengely nyitásához kapcsolódik. A Tanáccsal gondosan mérlegeltük a lehetőségeket. Kezdjük is, első szerződés...

Az igazgató egyenként kezébe vette a mappákat, felolvasta a megbízásokat, és szólította a megfelelő révészt, aki keresztülfurakodott a tömegen, az utazók kézfogásával köszöntötte Mattias Hellebaardot, átvette az anyagot, és távozott a teremből.

Doth viszonylag hamar megkapta a sajátját, Gabreel viszont csak várt, várt, mindhiába; az utolsó tíznél már a körmeit rágta, az utolsó előttinél még elmondott egy gyors imát Ahura Mazdának, de aztán véget ért a sor, és ő ott állt, megbízás nélkül. Az összegyűlt révészek lassan szétszéledtek, ő viszont ellökdöste maga elől az embereket, és az igazgató után vetette magát. A lábfejét tette az ajtóba, hogy ne tudjon bezáródni.

– Várjon, igazgató úr, kérem!

Hellebaard savanyú arckifejezéssel fordult meg.

– Gabreel Silago, hát ki más? Majd a tengelyek kapuiba is beleteszi a lábát, mielőtt a kapuőrök bezárnák?

– Igazgató úr, biztos félreértés, nem hallottam a nevem.

– A nevét azért nem hallotta, mert nem szólítottam, Silago úr. Látja a többieket? Őket sem szólítottam, mégsem akadékoskodik senki, csak maga. Mindig csak maga.

– Előszerződésem volt a Jobbtengely elöljárójának kíséretéhez, harmadmagammal. A többiek megkapták a mappájukat, én tőlük kérjem a sajátom?

– Menjenek, mindjárt jövök én is – szólt az igazgató a titkárainak, aztán visszafordult Gabreelhez, és egészen közel lépett hozzá. – Az elöljárót a három legtapasztaltabb révésznek adtam, maga még nagyon kevés ehhez, Silago úr.

– De hát...

– Egy napja tudom, hogy nem egyszerű területi elöljáró érkezik.

– Hanem?

– Ez nem tartozik magára. Magasabb rangú, mint gondoltuk.

– De mégis. Mennyivel magasabb?

Mattias Hellebaard egészen odahajolt Gabreelhez. Reggeli szájszaga facsarta a fiú orrát.

– Sokkal magasabb, Silago úr. Sokkal magasabb. Menjen, kutasson, azt mindig sokra értékeltem.

* * *

Gabreel csalódottan, zsebre tett kézzel sétált ki a teremből. Doth a mappáját olvasta éppen. Felnézett.

– Ó, látom, szerződés nélkül maradtál. Sebaj, legalább tudod, pihenhetsz, míg én lejárom a lábam.

– Előre vagy hátra mész?

– Előre. Jobbtengely, Wassau.

– Ne már! – kiáltott fel Gabreel. – Előbb szíven szúrsz, aztán megforgatod, barqez?

Doth becsukta a mappát, kezet nyújtott a barátjának.

– Indulok, készülnöm kell. Ez négy hónap lesz.

– Akkor lehet, hogy egy évig se futunk össze.

– Csillagfordulóra úgyis visszahívnak mindenkit, majd koccintunk.

– Akkor megmutatom, hol tartok a könyvemmel.

– Nem fogod – nevetett fel Doth. – Nem fogod elkezdeni addig. Hozok sört Wassauból!

Kézfogással búcsúztak. Gabreel kisietett az Akadémiáról, hogy ne kelljen tovább kordában tartania a haragját. Odakinn kellemes, hajnali levegő várta. Lekocogott a hosszú lépcsősoron, keresztülvágott a pudlimódra nyírt örökzöldek között, és az árnyékban addig rugdosta a szemetest, amíg az be nem horpadt. Megigazította a mellényét, maga mögött hagyta a franciakertet.

Feltartott kézzel szaladt át a dízeltraktorok között, amik a főúton pöfögtek, sűrű, fekete füstöt okádva maguk mögött. A legtöbb személykocsikat húzott, vagy a várost éltető javak egyikét cipelte a hátán. Egynémely traktor olyan magas volt, hogy le sem tudott volna kanyarodni a főútról. Amióta üzembe helyezték, ugyanazon a köveken rótta vége nincs körútját.

Igazolványát felmutatva beugrott egy piros páternoszterbe, ami a katlanszinten fordult. Az utazás alatt zsebre tett kézzel nézte maga alatt az ébredő várost. Gabreel nem szerette annyira Permendiost, mint amennyire elvárta volna tőle a lokálpatrióta családja, mert Permendios annyira sokszínű, kaotikus, óriási volt, hogy teljesen túlterhelte az ember érzékszerveit, és a végén íztelennek hatott. Ő inkább a kisebb, stílusos városokat kedvelte, ahol minden sarkon történetek bújtak meg, ahol az emberek még ismerték egymást, és nem kellett a gigapoliszok túlszaturált életét élni.

Kilépett a páternoszterből, kurtán elbúcsúzott a húsz másik utastársától, és a könyvkötő felé vette az irányt.

Az ajtó még zárva volt. Kezét árnyéknak használva próbált belesni az ablakon. Többször kopogott, hangosan próbálgatta az ajtót újra és újra kinyitni. Bentről csoszogás hallatszott, zárak kattanása.

Lanto, a youssali könyvkötő végül beengedte őt.

– Silago úrfi, fél óra múlva nyitok – mondta csámcsogva a vénember. – Feltétlenül be akarja törni az ajtómat?

– Merész reggelt, Lanto! Bocs, nem jól húztam fel az órám.

– Legalább ne hazudjon nekem! Maga mindig tűpontos. Na jöjjön! Itt a könyv.

Lanto a nadrágjába törölte a kezét, lehajolt a pult alá, és matatott egy darabig. Gabreel csukott szemmel szívta magába a kis bolt illatát. A papír, a pergamen, a ragasztó, a finom por, a nyomdagépek olaja gyönyörű elegybe keveredett.

A vén könyvkötő egy testes tömböt tett ki a pultra. Kicsomagolta a finom zsírpapírból. Gabreel meg sem bírt szólalni, amikor meglátta.

– Én ilyet nem tudnék – mondta Lanto. – De akkor is túl van árazva. Ezerötszáz stater lesz. Ötszáz volt az előleg, egy ezres lesz még.

Gabreel elővette a csekkfüzetét, és kitépte az előre kitöltött oldalt.

– Már ellenjegyezte a bank. Letétbe helyeztem a többi mellé.

Áhítattal húzta magához a világosbarna, nappabőr kötésű kódexet. A borítóján egy arannyal szegett tájoló mélynyomatát helyezték el. Végigsimította az ábrát. Belelapozott. A tiszta, üres lapok ezernyi történet ígéretével néztek vissza rá.

– És most, kérem, befejezném a reggelimet. Jó napot! Rendesen húzza be az ajtót!

Gabreel a hátitáskájába tette a masszív kötetet, elbúcsúzott, és kilépett az utcára. Húzta a hátát a súly. Az előszerződése bebukásának keserűsége lassan semmivé lett, vigyorogva sétált a piac felé. Megkordult a gyomra; feltúrta a zsebeit, talált néhány tritet még az előző fizetéséből, úgyhogy belevetette magát a reggeli forgatagba.

A piac szélén egy centuria hoplita őrködött. A standard tizenöt fős csoportnak csak a fele látszott, a többi a bódék között járkált. Egyedül ők hordhattak éles fegyvereket Permendios utcáin, és tették ezt jól látható módon. Karabélyaik egy része szilárd lőszeres gépfegyver volt, míg páran elektromos pálcákkal voltak felszerelve, amik közvetlen közelről halálos villámokat tudtak szórni. Nem voltak precíziós eszközök, de nem is kellett hozzájuk lőszer, a telepeiket pedig dízelaggregátorokról töltötték minden éjjel. Vörös-fehér-sötétkék egyenruhájukhoz gumitalpú cipő járt, fejükön magas szőrmesapkákat hordtak. Gabreel ökölbe szorított kézzel, a kő jelével köszöntötte a hoplitákat, akik közül többen viszonozták a jelzést. A révészek és a hoplita egységek közismerten jó viszonyt ápoltak egymással.

Jó tíz percet sétálgatott, amikor ismerős arcokat pillantott meg az egyik kis kifőzdében. Fülig szaladt a szája.

– Van egy szabad hely, szép hölgyek?

Az asztalnál két lány ült: Aura Hardett és Seleina Lenz. A járókelők kigúvadt szemmel figyelték a kapuőrök nővéreit. Ritkán láthatták őket páncélzatuk nélkül így, félig civilben.

Seleina oldalra húzogatta a saját székét.

– Gyere csak, Gabri!

– Koslatsz utánunk? – kérdezte Aura szigorúan.

– Merő véletlen, nővér. A könyvemért jöttem le.

– Ó, megérkezett? – lelkendezett Seleina. – Mutasd, mutasd!

– Itt van, ni – nyögött Gabrieel a kódex súlyától.

– Lapozz bele nekem, csupa morzsa vagyok! Ó! Hát ez gyönyörű! Ma kezded?

– A következő utamat írtam volna bele, de kiejtettek.

– Sajnálom. Eszel velünk?

Seleina belesöpörte a saját tányérjába a péksütemények maradékát, és a felszabadult tányért a srác elé tette. Elkezdett falatokat átpakolni neki.

– Kedves vagy, de mindjárt rendelek magamnak.

– Egyél! – parancsolt rá Seleina.

– Nálatok mi a helyzet? Aura? Nagyon nyomott a hangulatod. Történt valami?

– Sally lesz holnap az Első Táncos – válaszolt a lány keserű éllel a hangjában.

– Na álljunk meg! Az Első Táncos? Hát ez nagyszerű! Egyébként is megnéztem volna, de így ki nem hagynám. Ezt meg kell ünnepelnünk!

– Keserédes a leves, Gabri – nézett fel Seleina. – Ezzel ki is vesznek a táncosok közül. Holnap estétől harcosnak nevelnek.

– Sajnálom. Tudom, hogy nem szeretted volna, de számítottunk rá, hogy ez történik, nem? Túl leszel rajta. Leszolgálod az éveidet, és megint léphetsz tovább.

– Hát, olyan még nem volt, hogy valahogy ne lett volna. Az egyetlen jó hír, hogy Aura lesz a mesterem.

Aura lehúzta a szemébe a napszemüvegét. Hátradőlt a kávéjával. Szuszogott, mint akit szétvet az idegesség. Gabreel közben berendelt magának egy kiadós reggelit. Seleina aláírást osztott egy kislánynak, aki már percek óta gyűjtötte a bátorságot a kis köz túloldalán, hogy megszólítsa, és végre odalépett elé.

– Egy olyan oldala is van a dolognak – dőlt előre Aura –, hogy Sally holnaptól fogadhat udvarlókat.

Gabreel keze megállt a levegőben. Seleina konkrétan leejtette a kiflicsücsköt, amit majszolt.

– Persze a legfelsőbb körökből is be akarnak majd állni a sorba. A hoplita felső vezetés is a kapuőr nővérek közül keres magának elsősorban pártfogoltat. Seleina választ ugyan, de a mecénás komoly pénzeket kell hogy kipengessen majd.

– A lelkem is eladom – szakadt ki Gabreelből. Seleina félrenézett, elpirult.

– Most mondtad, hogy megint visszadobtak, nem? Nincs munkád, a pénzed meg üres könyvekre költöd, és mégis az Első Táncosra kacsingatsz? – kérdezte Aura.

– Majd lesz munka, ne félj! Nem adom fel. Csak az a helyzet, hogy nem nagyon vagyok kompatibilis a rendszerrel. Túl sok a kérdésem, túlságosan érdekelnek a tiltott ügyek, és foglalkozom olyan dolgokkal is, amiket mások bolondságnak tartanak. Ó, nem kell tiltakozni, tudom magamtól is, hogy fura vagyok.

– Nem vagy fura – mondta Seleina halkan. – A világ fura, nem te.

– Bár ebben most konkrétan az volt a baj, hogy nem vagyok elég tapasztalt a megbízáshoz. Tizenöt évig tanultam, simán átlag felett végeztem, de tapasztalatom ugyan honnan lenne?

– Hová mentél volna, ha megkapod a munkát? – kérdezte Aura.

– A Déltengelyre. Érkezik holnap valami fejes Jobbról, egy komolyabb kísérettel, arra felé utazna. A szerződést három évvel ezelőtt kötötték, most lett aktív, de közben lecserélték az illetőt, és az új küldött már túl nagy hal, hogy én kapjam.

– Így már értem.

– Tényleg eltűnt egy kulcs? – kérdezte Gabreel csámcsogva.

– Hogy mondod? – dőlt közelebb Aura.

– Volt nálunk egy mollux küldöttség tegnap. Az igazgatótanácsot keresték, ilyen ötévente egyszer, ha történik. A haverok azt sugdolózták, hogy azért, mert eltűnt egy kulcs.

– Erről semmit sem tudok – mondta Seleina –, de az nagyon nagy baj lenne.

Aura megvonta a vállát.

– Fizikai képtelenség. De egyébként sem menne vele semmire egy tolvaj, a kaput két oldalról kell egyszerre nyitni, te tudod a legjobban.

– Persze. Gondolom, ha tényleg betört valaki a kapuőrséghez, azért az biztos szégyenterhes a nővérekre nézve.

– Szeretnél még enni a fogaiddal, vagy inkább nyakláncként hordanád őket?

Gabrieel felnevetett, és feltartotta a kezét.

– Megadom magam.

– Helyes. Egyébként nem a te hibád, hogy kidobtak. Tényleg nagy ember érkezik, nem neked való lenne.

– Te tudod, ki az?

Aura elgondolkodott.

– Tojok a rendszerre meg a titoktartásra – mondta halkan. – Ő érkezik. Augustus Cassa.

Seleina elkerekedett szemmel nézte a társát. Még a száját is elfelejtette becsukni. Gabreel hasonlóan meg volt rendülve.

– Az önjelölt imperátor? – bökte ki, mire meg bírt szólalni.

– Gabri, ha valakit húsz kapu távolságból is imádnak, és akár az életüket adnák érte, az nem önjelölt. Az tényleg imperátor. Hamarosan övé lesz a Jobbtengely felénk eső összes világa. Az elmúlt három évben nagyon sok minden történt arrafelé.

– Egy véres kezű diktátornak kell táncolnom? – suttogta Seleina falfehérre vált arccal.

– Cassa véres kezű, és gyakorlati oldalról nézve tényleg diktátor, de a világ nem fekete-fehér.

– Találkoztál vele, amikor Wassauban szolgáltál? – kérdezte Gabreel.

Aura kivárt a válasszal.

– Találkoztam vele.

– Eddig ezt sosem mesélted – nézett rá Seleina. – Volt ennek valami oka?

– Ahogy mondtam, majd holnap este beszélünk. Gyerünk, szedelőzködj, lassan mennünk kell.

Seleina kitolta a székét. Közben finoman megszorította Gabreel kezét.

– Ne rágd magad! Annyi munkád lesz, hogy bele fogsz fulladni. Én nem bánom, hogy itt maradtál. Nem tudom, mikor leszek szabad, és hogyan, de majd keress meg!

– Feltétlen, Sally. Megnézlek holnap!

– Fontos lesz, hogy ott legyél. Akkor nem érzem majd magam magányosnak – mosolygott a lány.

Gabreel zakatoló szívvel nézett utánuk. Valójában nagyon büszke volt magára, hogy nem dadogott összevissza, és nem beszélt félre, ami rendszeresen elő szokott fordulni, ha Seleina jelen volt. Minden táncos gyönyörű teremtés volt, és ez nemcsak a külsejükből fakadt, hanem a mozgásukból, amit tíz-tizenöt éven keresztül fejlesztettek napi szinten, a magabiztosságukból, tartásukból, tanultságukból. Valami egészen különleges módon érintették meg a tárgyakat maguk körül. Nem durván, mint a hétköznapi ember, hanem lágyan, mintha csak a szeretőjükhöz értek volna hozzá. Ám Seleina még az átlag nővérnél is finomabb, lágyabb teremtés volt. Gabreel soha, sehol nem látott hozzá fogható lányt.

– A rántotta – tette le elé a tálat a pincér.

Gabreel megszagolta az ételt, és elmosolyodott. Miközben a reggelijét fogyasztotta, a tömeget figyelte a háttérben. S valóban, Aura szavai értelmet kezdtek nyerni. Idén valóban sok zöld-vörös ruhás, fehér rohamsisakos, arctalan jobbtengelyes katona járta Permendios utcáit.