Tartalomjegyzék

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

Köszönetnyilvánítás

Floral Carver

ÉGj VELEm!

Floral Carver: ÉGj VELEm!

© Floral Carver

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/Floral.Carver

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2023

epub ISBN: 9786156454829

mobi ISBN: 9786156454836

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Édesapa és édesanya!

Minden egyes sort nektek írtam…

…azt hiszem, én is tőletek kaptam.

Ég veletek!

1.

Adam

1990.augusztus 22.

Az anyu azt mondja, el kell kicsit mennie. Én vigyázok majd Aidenre. Én már nyolcéves, okos, nagy fiú vagyok, aki tud az öccsére vigyázni. Aiden még csak ötéves. Túl fiatal.

Nézem az anyut, ahogyan öltözködik. Olyan szép. Szeretem ezt a kék ruháját, ebben mindig nagyon csinos. Kár, hogy a múltkor, az év végi ünnepségre nem ezt a szép ruháját vette fel. Akkor nem volt ilyen csinos. És a haja sem volt megmosva. Az a hülye Patrik Wallas azt mondta, az anyám egy drogos kurva. Be is húztam neki érte. Mrs. Johansson pedig ezért nem engedett fel a színpadra, hogy elmondjam a verset, amit meg kellett tanulnom az ünnepségre. Pedig most tényleg megtanultam. De azt mondta, aki még az év végi ünnepségen sem tud normálisan viselkedni, az nem érdemli meg, hogy az emberek megtapsolják. Szerettem volna, ha megtapsolnak. Különben is, nem én voltam a hibás, hanem az a nyavalyás Wallas.

– Na, mit mondasz, kicsikém, jó leszek így? – tárja szét az anyu a kezeit, és megpördül azokban a nagyon magas sarkú cipőiben, amiket mindig fel szokott venni, amikor elmegy.

– Nagyon szép vagy! Te vagy a legszebb az egész világon! – mondom neki, mert tudom, hogy anyu nagyon szereti, ha megdicsérik. A múltkor, amikor sétálni mentünk a parkba, hallottam, amikor egy férfi azt mondta neki, hogy jobban néz ki, mint húszéves korában. Az anyu erre nagyot nevetett – sosem hallottam még úgy nevetni. Láttam, hogy tetszett neki. Azóta én is sokszor elmondom neki, hogy szerintem nagyon szép. Nekem nem szokott akkorát nevetni, de azért kicsit mosolyog rajta.

– Nem maradok sokáig, Adam! A hűtőben van a maradék ebéd, adj vacsorát az öcsédnek is. Ne várjatok meg a lefekvéssel, de mire felébredtek, itthon leszek!

– Rendben, anyu! De mondd meg Aidennek, hogy az enyém lesz a távirányító! Folyton azon veszekszik, hogy ő akarja kiválasztani, mit nézzünk.

Aiden mindig hisztizik valamin. Olyan, mint egy kislány. Amikor ezt mondom, akkor meg nekem esik. Nem fáj, amikor megüt. Én sokkal erősebbet tudok ütni. Én már nyolcéves vagyok. Iskolába járok. Ő meg csak ovis.

2.

Elena

Egy héttel korábban

Már az idejét sem tudom megmondani, mikor voltam utoljára bulizni, vagy csak egy kicsit szórakozni. Egyszerűen nem tudtam rávenni magam. Mosolyogni, jópofizni, eljátszani, hogy minden a legnagyobb rendben. Közben meg átkozottul semmi sincs rendben. Gyűlölöm magam jól érezni. Nem is megy könnyen. De ma muszáj. Nem mondhatok már megint nemet. Így nem, hogy az egyik legjobb barátnőm negyvenedik születésnapja van. Elmegyek, felöltöm a szokásos maszkomat, majd hazajövök az ikreimhez. Semmi másra nem vágyom.

Nem viszem túlzásba a készülődést. Egy egyszerű, szűk, térd felett végződő sötétkék ruha, hozzá illő sötétkék cipő, enyhe smink. A hajamat kibontva hagyom, ilyenkor örülök enyhén hullámos barna tincseimnek, mert nem kell órákig vacakolnom a tükör előtt, hogy valamiféle tartást varázsoljak nekik. Amúgy meg úgyis mindegy.

A lányok a szüleimmel vannak, ha minden jól megy, akkor alvásidőre már haza is érek. Nyűg a nyakamon ez az egész este.

Harper, az egyik kolléganőm – és nem mellesleg nagyon jó barátnőm – ragaszkodott hozzá, hogy kapcsolódjak ki ma este egy kicsit. Azt mondja, ez is egyfajta terápia. Nem akartam, hogy tovább nyúzzon, ezért beleegyeztem. Kellemesen autózom úton a Fortuna bár felé. A forró, napsütötte nappalok után jólesik az esti enyhülés. Szeretem a nyári esték illatát. Még ha a belvárosba tartok is, akkor is van egyfajta varázsa a frissülő aszfalt és hatalmas épületek hűvös árnyékának. Péntek este új életre kel a város. Mindenhol sétálgató párok, hangos ricsajjal vonuló fiatalok, és kígyózó sorokban álló bulizni vágyók a szórakozóhelyek előtt. A Fortuna az egyik kedvenc helyünk volt régen.

Régen.

Túlságosan is régen.

Sajgó szívem egyik fele visszamenne azokba az időkbe, a másik pedig toporzékolva lázad a visszatérés gondolatára. De nem harcolok. Visszajövök. Kibírom, és tovább állok. Minden napom így telt az elmúlt három évben. Ez sem lesz különb annál, mint amit eddig is csináltam.

Leparkolok, és a bár felé lépkedve messziről kiszúrom Harpert és még két barátnőjét. Mikor észrevesznek, sikoltva integetnek felém. Jó ég, negyvenedik szülinapot ünneplünk, nem pedig tizennyolcat! Csak akkor veszem észre, hogy ezt hangosan is kimondtam, amikor odaérve hozzájuk a barátnőm puszit nyom az arcomra és így szól:

– A negyven az új tizennyolc, nem tudtad?

Kacagva megfogja a kezem, és a bejárat felé húzva még odaszól a többieknek:

– Gyertek, mielőtt ez a buligyilkos hazaszaladna egy óvatlan pillanatban!

Csak egy szemforgatással válaszolok, miközben haladok befelé.

Beérve a zene kellemes ritmusára meglepően ellazulva reagálok. A Fortunát mindig is a nyugodt hangulata miatt kedveltük: soha nem volt egy túlzsúfolt parti-ketrec, egyaránt be lehetett térni fáradt napok után egy-két italra, ugyanakkor a hétvégi pasizós estékre is tökéletesen megfelelt.

A bárnál foglalunk helyet, szokás szerint. Sosem ültünk a fal mentén húzódó asztalokhoz, mert a terem közepén álló, négyzet formájú bárnál volt a legkényelmesebb a kiszolgálás. Felülök az egyik székre, és körbenézek. Az egész helyet enyhe kék színben úszó fények világítják meg, ezért sosem lehet eldönteni, milyen színe lehet valójában a bútoroknak. A pult mögött rendes lámpafényben dolgoznak a felszolgálók, de a terem többi része teljesen kék fényárban úszik. Egyelőre még nincsenek túl sokan. Kilenc óra múlt, az igazi zsongás pedig tizenegy körül kezdődik. Ha minden a terveim szerint alakul, akkor én már otthon leszek.

– Kezdjünk valami röviddel, utána majd belevethetjük magunkat Phil mesés koktéljaiba! – könyököl a pultra Kate, a mellette ülő Miranda pedig lelkesen int a csaposnak.

– Én csak valami alkoholmenteset kérek, kocsival jöttem!

– Ne csináld már, Elena, ez a szülinapom, bulizz már velem egy kicsit! – válaszolja könyörgően Harper.

– Itt vagyok, számomra már ez is elég nagy buli, hidd el!

– Tudom, és hidd el, el sem tudom mondani, mennyire jólesik, hogy megteszed ezt értem! Csak arra kérlek, engedd el magad kicsit, ne zárd ki az új kalandokat az életedből!

– Pont elég kalandos az így is… – felelem inkább csak magamnak, de látom a szemem sarkából, hogy hallotta a válaszom. Lemondóan a csapos felé fordul, és rendel három tequilát, nekem pedig egy alkoholmentes koktélt.

– Esküszöm, csajok, már két hete erre az estére várok! – kezd bele Miranda. – A kölykök anyámnál vannak, John pedig elment a haverjaival. Szóval anya is és apa is kicsit kirúg a hámból, éjjel pedig csak ketten leszünk a lakásban. Meg sem tudom mondani, mikor volt ilyen utoljára!

Így beszél egy a negyvenes éveit taposó sikeres ügyvéd, aki három gyereket szült az elmúlt öt évben. Le a kalappal előtte, és ezt teljesen őszintén mondom. Fogalmam sincs, honnan lehet ennyi erő benne.

Az este kellemesen telik. Iszogatunk, a lányok kezdenek becsípni három tequila és két koktél után, a hely kezd megtelni, a zene pedig hangosabb lenni. Nekem pedig elegem lenni… Jelzem Harpernek, hogy kimegyek a mosdóba – egyre kevésbé lehet már hallani egymást a felerősödő zajban. Felmutatja a hüvelykujját, jelezve, hogy értette, és odafordul Kate-hez, aki valamit nagyon magyaráz éppen.

Lavírozok a tömegben; sokan vannak a tánctéren is, buliznak, nevetgélnek, és útban vannak. Józanul hihetetlen idegesítő tud lenni az ilyesfajta közeg. Nagy nehezen sikerül átjutnom a mosdókhoz vezető folyosóra, ám amikor befordulnék, hirtelen nekiütközöm egy pasas hátának. A férfi erre megfordul, hogy megnézze, ki ügyetlenkedik a háta mögött, majd ismét mozdul a tömeg, aminek köszönhetően rám önti a poharában levő italt. Az egész mellkasom tocsog az ismeretlen folyadéktól, kijön belőlem egy „bassza meg”, és a kezemmel próbálom meg lesöpörni magamról, mintha lehetséges lenne. A pasas egy szó nélkül otthagy, én pedig újabb cifra szitkokat szórok rá. Nem hiszem el, mekkora bunkó. Legalább egy „bocsánat” jólesett volna. Bemegyek a női mosdóba, hála istennek van szabad fülke is. Letépek néhány kéztörlőt, és bemegyek az egyik fülkébe. Megpróbálom felitatni a ruhámon levő ismeretlen italt, és meglepődve veszem észre, hogy szerintem víz volt. Legalábbis semmilyen színt nem hagy a törlőn, illetve nincs semmilyen árulkodó szaga sem. Nagyszerű, legalább nem tette tönkre az a seggfej az egyik kedvenc ruhámat. Miközben végzek minden dolgommal, hallom, hogy nyílik a mosdó ajtaja. Beszélgetés zaja üti meg a fülemet. Először nem figyelek fel rá, de néhány mondat után kezd ismerős lenni a két hang.

– Fogalmam sincs, miért kellett neki meghívnia. Remélem, most már hazament, és Harper is elengedi magát. Látszik, hogy mennyire feszélyezi, hogy itt van, és gyakorlatilag rossz még ránézni is. Te tudod, mi a baja? – hallom az egyiket, aki szerintem Kate lesz.

– Nem tudom a pontos sztorit. Annyit tudok, hogy régen nagyon jó fej volt, összefutottunk párszor Harperen keresztül. Tök normális csaj volt. Azt hiszem, történt valami tragédia a családjában, azóta zárkózott így be – feleli Miranda.

Nem veszek még levegőt sem. Szédülök az apró fülke zárt falai között, ezért behunyom a szemem és kényszerítem magam, hogy lélegezzek. Gyűlölöm, ha az emberek a hátam mögött beszélnek ki. Megvárom, míg kimennek, és csak azután megyek ki én is. Megállok a tükör előtt, kezet mosok, és azon kapom magam, hogy üresen nézem a tükörből visszapillantó arcot.

Nem voltam mindig ilyen, és nem akarok örökké ilyen lenni. Fogalmam sincs, hogyan rakjak össze egy újra erős Elena Wilsont. Hogyan lehet az ember a régi önmaga, ha az élete már egyáltalán nem a régi? Nem akartam új életet. Tökéletes volt minden a három évvel ezelőtti életemben. Mutassa meg valaki, hogy hol van az leírva, hogyan kell újrakezdeni, ha minden összeomlott. Esküszöm, elolvasom minden sorát és kívülről fogom fújni, csak adjon valaki egy útmutatót. Amíg ez nem következik be, addig mindenki tehet egy szívességet… Ahelyett, hogy közhelyes tanácsokat osztogat.

Nagyot sóhajtok, ami élesen pattan vissza a fehér csempékkel borított mosdó falairól, és kimegyek. Végigmegyek a szűk folyosón, és egy férfit veszek észre a falhoz támaszkodva. Amikor meglát, felém nyújt valamit, én pedig hirtelen megtorpanok. Hogy lehet az, hogy egy ilyen zsúfolt bárban ennyire üres a mosdóhoz vezető út? Simán berángathatna az egyik fülkébe és meg is erőszakolhatna úgy, hogy nem veszi észre senki. Végigfut a hideg rajtam és sietősen el akarok haladni mellette, amikor megszólal:

– Nem akartalak faképnél hagyni az előbb, csak egy törlőruháért mentem a pulthoz. Itt a bizonyíték! – nyújt felém egy rongyot, én pedig úgy nézem azt a tárgyat, mintha épp a torkomat akarná elvágni vele. Nem válaszolok, csak állok dermedten, mire visszahúzza a kezét és az arcomat kémleli.

– Jól vagy?

Felpillantok az arcára, és újfent nem tudok megszólalni. A legkékebb szempár néz velem farkasszemet, amit valaha is láttam. A fickó magas és széles vállú, rövid barna hajának tüskéi kócos összevisszaságban állnak, fekete pólót és sötét farmert visel. Amikor enyhén mosolyra húzódik az a csodálatos ajka, akkor jövök rá, hogy isten tudja, hány perce bambulok rá, mint valami idióta, aki eddig férfit még csak képről látott.

– Ööööö… Semmi gond, már szinte meg is száradt. Ami azt illeti, jó nagy bunkónak gondoltalak, de így már értem. És köszi, de nincs szükségem a rongyra – hebegek összevissza, majd útnak indulok. Amikor mellé érek, ismét megszólal azon a dörmögő, vonzó hangján:

– Csak víz volt.

Rápillantok. – Igen, észrevettem. Ezért nem nyírtalak már ki ezen a szűk kis folyosón.

Elmosolyodik, én pedig elsuhanok mellette. Hallom, amint még utánam szól, de elég halkan ahhoz, hogy ne legyek biztos benne, jól hallottam-e, amit mondott:

– Azt hiszem, mégis megtetted…

Nem fordulok hátra, sietősen visszafurakodom a tömegen át a bárpulthoz, ahol a lányokat hagytam. Harper a szék mellett áll, a zene ritmusára mozgatja csípőjét, a többiek pedig enyhén csalódott arcot vágva veszik tudomásul visszatérésemet. Tényleg buligyilkos vagyok…

– Ó, hát itt vagy! Kezdtem azt hinni, hogy hazaszöktél! – karol át a barátnőm, én pedig a derekára teszem a kezem.

– Nem, csak a mosdóban voltam – felelem elég hangosan ahhoz, hogy a másik két nőszemély is hallja. Sápadttá vált arcukon látom, pontosan értették, amit mondtam. Mérges vagyok rájuk, pedig a szívem mélyén tudom, hogy igazuk volt. Heves szívverésem a bizonyítéka annak, ami az előbb a mosdóknál lezajlott. Elképesztően jóképű volt az a pasas. Ha most a régi Elena lennék, tuti nem szöktem volna vissza a barátnőimhez, hanem flörtöltem volna vele egyet. Hirtelen ötlettől vezérelve ennyit mondok a szülinaposnak:

– Tudod mit? Azt hiszem, koccintok veled egyet! Ez a kör az enyém, csajok!

Harper hangosan sikítva könyököl a pultra, és kapálózva integet Philnek, a koktélos srácnak. Amikor odajön hozzánk, megszólalok:

– Hozz egy újabb szülinapi kört a csajoknak, nekem pedig egy tequila sunrise koktélt.

Harper erre akkorát sikolt, hogy majdnem beszakad a dobhártyám. Tényleg mintha tizennyolcadik szülinapja lenne, nem pedig a negyvenedik. Nem is hiszem el, hogy ezt teszem. Zsibbasztó kétely kezd eluralkodni rajtam, de nem marad idő a visszavonulóra. Amikor megkapjuk az italokat, felemelem a magasba a poharamat és ennyit mondok:

– Mert a negyven az új tizennyolc! – Koccintunk, és nevetgélve folytatjuk az italozást.

A harmadik koktélom után rájövök: tényleg jól érzem magam. Nem vagyok részeg, de annyira hatásos volt a pia, hogy el tudjam engedni végre magam. Kicsit táncolgatunk és viccelődünk, pasit keresünk Kate-nek, aki fél éve vált el hűtlen férjétől. Nem kerül szóba a mosdós incidens, én pedig félreteszem a sértettségem. Előveszem a telefonomat és látom, hogy mindjárt hajnali egy. Te jó ég, mikor rohant így el az idő?! Érkezett az anyámtól is egy üzenet, amit több mint két órája írt már. Mikor lettem ilyen figyelmetlen, hogy rá sem néztem erre a vacakra?!

„A lányok elaludtak, minden a legnagyobb rendben. Remélem, jól érzed magad! Nem kell sietned! Puszi”

Azt hiszem, kitettem a hazáért ma, úgyhogy Harperhez hajolok és közlöm vele, hogy hazamegyek. Szomorú arcot vág, de nem haragszik, sőt látom, hogy nagyon boldog, amiért kicsit elengedtem magam.

– Ugye nem fogsz most vezetni?

– Nem, kimegyek és fogok egy taxit. Holnap majd elhozatom magam a kocsimért.

– Rendben, aludj jól! Írj, amikor hazaértél!

– Igenis, anyuci! – szalutálok neki, és egy puszit nyomok az arcára. – Ti pedig csak okosan! Ne vigyétek túlzásba!

Felveszem a táskámat és elindulok. Kifelé menet még körbepillantok, hátha meglátom a jóképű idegenemet, de nem találom sehol. Az este folyamán többször is azon kaptam magam, hogy a tömeget pásztázom, de nem láttam a mosdós találkozásunk után. Kiérve az utcára nagyon szippantok a hűs nyári éjszakából. Jólesik a fülledt és izzadt szagú bár után végre friss levegőhöz jutni. Idekint is zsong az élet: párok sétálgatnak, fiatalok iszogatnak a közeli padoknál, autók dudálnak a részeg járókelőkre. Taxit keresek a tekintetemmel, de nem látok egyet sem. A kocsimat pár épülettel odébb parkoltam le, innen nézve látom is az én kis Fiestámat. Remélem, nem jut eszébe feltörni egyetlen baromnak sem a hajnali dorbézolások során. A járdán állva kinyújtom a nyakamat, hogy lássam, jön-e véletlenül egy ismerős sárga autó, de nem látok mást, csak ismeretlen fényszórókat. Persze, ilyenkor egy átkozott üres járgány sincs…

Fellendítem a karomat, hátha szerencsém lesz és a szembejövők közül megáll valaki, amikor egy ismerős hang szólal meg mögöttem:

– Elvigyelek?

Megfordulok, és az idegenem fürkésző szemei közé nézek. Rögtön összerándul a gyomrom és égni kezd az arcom. Aztaaa, mennyire jóképű ez a pasas!

– Nem, kösz, épp taxira várok – nyögöm ki nagy nehezen.

– Azt látom, de úgy nézem, nem sok sikerrel. Szívesen elviszlek.

Ekkor, mintegy vezényszóra, begördül mellém a várva várt sárga kis autó, én pedig rámosolygok az idegenemre.

– Azt hiszem, meghoztad a szerencsém! Előbb is jöhettél volna!

Ezután csak bámulunk egymásra, egyikünk sem szólal meg, pedig mindketten tudjuk, mire gondol a másik. Legszívesebben elhajtanám a hülye taxit, és vele mennék. De azért ennyire nem bolondultam még meg. Az érett harmincas évek faramuci hatalma, hogy ilyenkor már kétszer is meggondolja az ember, érdemes-e csak úgy beleveszni egy-egy varázslatos kalandot ígérő estébe. Ha párszor megsütött egy láng, nem nyúlsz többet felé. Pláne, ha túl sok kéretlen fájdalmat sejtet a szikra.

– Akkor én most megyek! – töröm meg a csendet, mielőtt valaki lenyúlja előlem a taxit.

A pasas bólint egyet, és kinyitja nekem az ajtót. Amikor odahajol az ajtóhoz, akaratlanul is mélyen belélegzem férfias illatát. Behunyom a szemem, hatalmas erővel tör rám a vágy. Annyira rég éreztem már ilyet, és olyan átkozottul jó érzés! Egyik keze a nyitott ajtón, ő pedig néhány centire áll meg tőlem. A szemem húsos ajkaira vándorol, és nem gondolkodom tovább. Megcsókolom. Én, Elena Wilson, aki néhány órával ezelőtt még a percet is átkozta, amikor kimozdult otthonról, most egy teljesen idegen férfi ajkain csüngök. Érzem rajta, ahogyan meglepődik, azonban a pillanat töredéke alatt átveszi az irányítást. A csókunk elmélyül, követelőző ajkai pedig szinte falni kezdik az enyéimet. A hihetetlen érzéstől belenyögök a szájába, mire az egyik kezével átfogja a derekamat, a másikkal pedig megfogja a tarkómat. Enyhén belemarkol a hajamba, én pedig darabjaimra hullok szét. Egész életem legjobb csókját élem át itt, az utca közepén, egy nyitott taxi ajtaja előtt. A külvilág teljesen megszűnik, csak én vagyok és ez a csodálatos férfi, akinek még a nevét sem tudom. Beleveszek az ismeretlenség homályába. Fogalmam sincs, mennyi ideig faljuk egymást, amikor a taxisofőr gúnyos füttyentésére leszek figyelmes. Hirtelen megszakítom a csókot és zavartan behuppanok az ülésre. Magamra csukom az ajtót és azonnal mondom is a sofőrnek a címemet, sűrű elnézéskérések közepette.

Elindulunk, én pedig nem nézek vissza. Azt hiszem, a legtökéletesebb befejezése volt ez a mai estének. Most történelmet írtam. A saját történelmem átírását vettem kézbe. Újrakezdem. Megcsinálom.

Elengedem.

3.

Elena

Most

– Boldog szü-li-na-pot, boldog szü-li-na-pot, boldog szü-li-na-pot Lisa és Emma, boldog szü-li-na-pooot!

Hatalmas puszit nyomok az én kis ikreim pufók arcára, és jó erősen magamhoz szorítom őket. Mélyen magamba szívom csodálatos illatukat, és egyszerűen el sem akarom hinni, hogy már négy év eltelt azóta, hogy legelőször néztem bele gyönyörűséges kék szemükbe.

– Fújjátok el gyorsan a gyertyákat, és kívánjatok valamit!

Mindkét tortán négy-négy gyertya ég, a lányok pedig sikongatva fordulnak feléjük, hogy elfújják őket. Lisa hatalmas gondban van, hogy mit kívánjon, Emma pedig már el is fújta az övét. Anyám lázasan kattintgat okostelefonjával, igyekszik minden pillanatot megörökíteni. Amióta megtanulta használni azt a vackot, egyfolytában videókat és fényképeket készít. Hihetetlenül idegesítő. Pláne, ha később elárasztja vele a közösségi oldalakat, amit már számtalanszor megtiltottam neki. A lányokról csakis az én beleegyezésemmel tehet fel tartalmat az internetre. Ebben nem ismerek tréfát.

– Lisám, kívánj gyorsan, és fújd el a gyertyáidat! Csak rád várunk! – simítom végig a kis hátát, mire hirtelen rám kapja világítóan kék szemeit, amelyekben kérdések ezreit látom végigsuhanni.

– Kérdezhetek valamit, Ellie néni? – néz rám egyre kétségbeesetten.

– Persze, szívem. Mi a baj?

– Az, amit ilyenkor kívánok, tényleg teljesülni fog?

Elmosolyodom, de a mosolyom nem teljesen őszinte. Érzem, hogy ennek a kérdésnek komoly háttere van. Az én kis Lisám mindig szeret tisztában lenni a dolgok pontos tartalmával és következményeivel. Hiába még csak négyéves, sokkal érettebb gondolkodása van, mint az ilyen korban elvárható lenne.

– Azt hiszem, igen, szívem – felelem óvatosan. – De tudod, az ilyen kívánságok nem mindig teljesülnek rögtön. Sőt, lehet, hogy nem minden kívánság tud beteljesedni úgy, ahogyan szeretnénk. De ettől még hunyd le a szemed és képzeld magad elé, amit szeretnél, majd fújd el a gyertyákat. Közben én meg azt kívánom, hogy teljesüljön majd a kívánságod, jó?

Mindenki ég a vágytól, hogy megkóstolhassa végre a fantasztikus tortakölteményeket. Emma tortája egy szépséges katicabogár, Lisáé pedig igazi szivárványos torta – ahogyan ő nevezte. Epres és csokoládés ízesítésűek, a lányok órákig tervezgették Avával, a cukrászüzletünk vezetőjével, hogy milyen is legyen majd a szülinapi tortájuk.

Ilyenkor jobban fáj a szívem, mint egyébként. Tudom, ha a húgom élne, hihetetlen boldogsággal és odaadással készítené el a lányok tortáit. Gyerekkorunkban mindenki szülinapjára készített valami meglepetés-édességet. Amikor nyolcéves lettem, ő pedig hét volt, akkor sütötte meg élete első muffinját. Nekem. Csokoládés tésztából állt, benne csokipudinggal, a tetejére rózsaszínű tejszínt rakott, és egy gyönyörű szép epret. Ha behunyom a szemem és erősen összpontosítok, még az ízét is feltudom idézni. Anyánk elmondása szerint napokig izgatottan tervezgette a szülinapi meglepetést, aznap pedig már reggel ötkor ott toporgott a szüleink ágya mellett, hogy anya segítsen neki. Innentől kezdve pedig minden évben valami különleges muffinnal lepett meg, felnőttkorunkra pedig igazi cukrászati költeményeket készített, csak nekem.

Imádtam.

És belepusztulok, annyira hiányzik.

Érzem a feltörő csípős könnyeket összegyűlni a szemem sarkában. Gyorsan pislogok néhányat: nem akarom elrontani a lányok születésnapját. Ez a nap csakis az övék. Nem tehetem tönkre. Az apám szemébe nézek, aki velem szemben ül az asztalnál. Meleg barna szemei kedvesen, kissé sajnálkozva néznek az enyémbe, látja rajtam, hogy merre kalandoztam.

Mindig is apám lánya voltam. Higgadt, megfontolt és utálom a felesleges hisztit. Az Nikol asztala volt. Kinézetre viszont megkaptam mindent, ami az anyám. Barna hullámos haj és smaragdzöld szemek, a bőröm pedig olyan fehér, mintha az év minden egyes napján az ájulás kerülgetne. Féltékeny voltam Nikolra, amiért ő örökölte apa meleg barna szemeit és szőkésbarna tincseit. Szeszélyes volt és kiszámíthatatlan, jobban nem is tudtunk volna különbözni egymástól. De pontosan ezért alkottunk tökéletes testvérpárt. Mert kiegészítettük egymást. Mert szívem minden egyes dobbanásával imádtam a húgomat. Ő pedig engem. Ez sosem volt kérdéses. Miután kirepültünk a sunnyburgi családi fészekből, együtt költöztünk át a nagyvárosi Willigeburgbe. Ugyanabba a koleszba jártunk, később pedig kibéreltük életünk első albérletét is. Csak egy év korkülönbség volt közöttünk, ezért amióta csak az eszemet tudom, Niki volt a legjobb barátnőm is.

A főiskolán én logopédia szakon végeztem, Nikol pedig vendéglátói-turisztikai szakon. Vagyis két évig járt oda, majd amikor én befejeztem a fősulit, bejelentette, ő is felhagy a tanulással. Sose szerette a széket melegíteni, a konyhában érezte magát igazán otthon, imádott sütni, és isten az atyám, mindenkinél jobban értett is hozzá. Azt mondta, a cukrász véna veleszületett tehetsége, nem fogja semmilyen iskolában vesztegetni az idejét, hanem nyit egy cukrász-pékséget, ahol a maga ura lehet.

Elhatározta, hogy Európába utazik, ott akarja fejleszteni cukrásztudását, majd miután elég tapasztalatot szerez, hazajön és megnyitja saját üzletét.

Na, ez volt az a pillanat, amikor azt hittem, az anyám szívinfarktust fog kapni. Napokig nem szólt a húgomhoz.

Másfél évig volt távol, ez idő alatt dolgozott Párizsban, Londonban és egy kicsit Spanyolországban is. Rengeteget tanult az utazásai során. A szerelem is rátalált egy időre egy spanyol srác személyében, de a kapcsolat zátonyra futott, ami után Niki hazaköltözött. Sosem vallotta be őszintén, de én biztosan tudtam: az a srác összetörte az én kicsi húgom szívét. Láttam a szemében a fájdalmat, amikor röviden elmesélte a történteket. Utazgatásai során Niki megkomolyodott kicsit, igazi érett ifjú hölgy lett, a cukrászati tehetsége pedig szárnyalt. Arra viszont már nem maradt elegendő pénze, hogy meg is nyissa az üzletét. Hihetetlen üzleti tervet dolgozott ki: olyan helyet álmodott meg, ahol a csodás torták és sütik mellett reggelente frissen sült péksüteményeket is lehet kapni. Londonban ismerkedett meg Avával, akivel megbeszélték, ha Niki egyszer tényleg üzletet nyit, tuti társa lesz benne. Anyagilag Ava sem tudott segíteni, de Willigeburgbe költözött, ahol segített a tervezgetésben. Ekkor döntöttem úgy, hogy felajánlom a húgom számára az én megtakarításomat is. Beszálltam az üzletbe, csendestársként. Nikol eleinte hallani sem akart róla, hogy az én pénzemet is a cukrászda megnyitására költsük, de egy idő után sikerült meggyőznöm.

– A húgom vagy, mindennél jobban szeretlek. Bízom benned. Tudom, hogy sikeres üzletet fogsz nyitni, ezért fogadd el a segítségemet. Legyünk üzlettársak, amikor pedig elegendő pénzed gyűlik össze belőle, akkor egyszerűen csak kivásárolsz, és kész – mondtam neki egy nap.

Elfogadta végül a segítségemet, ami a legjobb döntésnek bizonyult. A kis cukrász-pékség Willigeburg központjának a déli részén találta meg biztonságos kis fészkét, a lakásunktól kábé tíz percre.

A húgom gyakorlatilag ott élt:reggeltől estig sütött, díszített, kísérletezett, új sütiket talált ki, és szépítette üzletét. Egy albérletben laktunk, de csak akkor találkoztunk, amikor reggelente munkába menet beugrottam kedvenc fahéjas tejeskávémért és néhány croissant-ért.

Hatalmas éljenzés térít észhez, és látom, Lisa is elfújta végül a gyertyát. Mosolyogva tapsikol ő is, Emma pedig már valóságos egérlyukat fúrt az ujjával a tortája szélébe. Kis türelmetlen.

– Hé, hé, csak lassan – húzom el a kis ujjacskáját –, mindjárt felszeleteljük, és te kapod az elsőt, ígérem.

Tejszínhabos bajusszal mosolyog rám, huncut csillogás szikrázik szemeiből. Ha tudnátok, mennyire imádlak titeket!

Avával felszeleteljük a tortákat, mindenki elismerően fogyasztja, én pedig fáradtan lerogyok az apám melletti üres székre. Enyhe szellő lengedezik át az udvaron, jóleső felfrissülést ígérve ezen a forró augusztusi délutánon. Emlékszem, amikor az ikrek születtek, hatalmas zivatar volt éjjel. Nikol ijedten hívott fel az éjszaka közepén, hogy elfojt a magzatvize. Rohantam, mint az őrült, olyan adrenalin áradt szét az ereimben, hogy bármivel megküzdöttem volna, csak biztonságban tudjam a testvéremet és a születendő unokahúgaimat.

– Nem szabadna ezen a napon ennyire a múltban bujkálnod! – szólal meg az apám. Nem néz rám, lassan kortyol egyet a sörösüvegéből, de szemeivel az udvaron játszó gyerekeket figyeli. – Ez a nap csakis róluk szól. Ne edd magad semmi máson!

Nagyot sóhajtok. Nem tudok mit válaszolni. Igaza van. Hátrasimítom az arcomat csiklandozó kiszabadult tincseimet. Hunyorgok a délutáni napsütés izzasztó sugaraitól, és tekintetemmel én is a gyerekeket követem. Az elmúlt egy hétben rengeteget gondoltam a péntek estére. Arra a jóképű idegenre. És a fantasztikus csókra. Kicsit bánom, hogy nem adtam esélyt a folytatásra, de azt hiszem, ennek most így kellett történnie. Össze kell szednem az életemet, majd utána foglalkozni a pasikkal. Talán majd, amikor a lányok már nagyobbak lesznek…

Lisa és Emma hangosan kacagnak az új csúszdájuk tetején, a többi gyerek pedig körbe-körbe szaladgál körülöttük. Nincs sok vendég. Csak a legközelebbi barátok.

Miután a lányok hivatalos gyámja lettem, hazaköltöztem Sunnyburgbe. Így a szüleim is aktív részesei lehetnek az ikrek életének, illetve nekem is hatalmas segítséget jelentenek. Beköltöztem megboldogult Nancy nénikém régóta üresen tátongó házába, ami kábé két utcányira van a szüleim házától. Támogatjuk egymást az úton, ami a húgom halála óta vetődött elénk.

– Tudom, apa – mosolygok szomorkásan. – Tudom, csak olyan rohadtul nehéz.

Nem válaszol semmit, csak megsimítja a térdemet és feláll a székéről. Úgy tesz, mintha valami halaszthatatlan dolga lenne odabent a házban, közben pontosan tudom, nekik sem könnyű. Három évvel ezelőtt elvesztették az egyik gyermeküket. Azt mondják, nincs annál borzasztóbb érzés, mint mikor egy szülőnek el kell temetnie a gyermekét. Nekem a testvérem volt. Az egyetlen kicsi húgocskám. Akit mindenkinél jobban szerettem. És aki talán nem is tudta, mennyire mély nyomot hagy távozása után mindenkiben ezen az átkozottul igazságtalan világon.

4.

Elena

Minden porcikám sajog, esküszöm. A fene se gondolná, hogy egy gyerekzsúr ennyire fárasztó tud lenni. Csak a kényelmes ágyamra tudok gondolni, és egy frissítő zuhanyra. Hála az égnek, reggel nem kell korán kelnem. Vasárnap lesz. Ha a lányok engedik, egész délelőtt pizsamában leszek és tortát tömök magamba.

– Gyerünk, lányok, irány fürdeni! – kiáltok a gyerekszoba felé, de annyira izgatottak a rengeteg ajándéktól, hogy meg sem hallják, amit mondok. Hármat fordultam a kocsim és a ház között, mire mindet bepakoltam a gyerekszobába. Hihetetlen. Végigmegyek a nappalitól a szobáig vezető folyosón, útközben az ikrek egyre erősödő sikoltozását hallgatom. Annyira be vannak zsongva, hogy képtelenség lesz elaltatnom őket. Még szerencse, hogy a szüleimnél tartottuk a partit, így legalább itthon rend van, és nem kell napokig takarítanom a buli utáni romokat.

– Nyuszikáim, gyertek, késő van, fáradtak vagyunk! Gyors fürdés, és irány az ágy! Cserébe pedig megígérem, hogy holnap minden ajándékot kibonthattok, és azzal játszhattok, amivel csak szeretnétek. – Közben bemegyek hozzájuk, és összeszedem a földön szétcincált csomagolópapírokat. Mintha egy tornádó söpört volna végig a szobán.

– Légyszi, Ellie néni, hadd maradjunk fenn reggelig! – kezd bele szokásos könyörgésébe Emma. – Te aludj nyugodtan, megígérjük, hogy nem fogunk zavarni, csak játszunk az új játékainkkal!

– Ezek a játékok reggel is itt lesznek, nektek pedig, ha nem alszotok éjjel, reggel nem lesz semmi erőtök sem. Hosszú volt a mai nap, pihennetek kell! Gyerünk, nyomás a fürdőszobába! – igyekszem minél határozottabban felelni, de a szigor és a fegyelem nem az én asztalom.

Hogy őszinte legyek, fogalmam sincs, hogyan kell gyereket nevelni. Ami persze vicces, hiszen logopédusként napi szinten gyerekekkel foglalkozom, mégsem ugyanaz a kettő. Miután befejeztem az egyetemet, munkát kaptam a Willigeburg-i Gyermekgyógyászati és Fejlesztő Központban, fő területem a beszédindítás, de a különféle beszédhibák kiküszöbölésével is foglalkozom. Attól, hogy hazaköltöztem Sunnyburgbe, az állásomat természetesen megtartottam. Napi szinten utazom be a nagyvárosba, ami szerencsére mindössze huszonöt perc autóval. Azt is mondhatnánk, hogy Sunnyburg amolyan kertvárosi része Willigeburgnek, amit az itteni őslakos polgárok kikérnek maguknak – köztük a szüleim is. Régen Sunnyburg teljesen elhatárolódott a szomszédos nagyvárostól, külön közigazgatási rendszerrel rendelkezett, de mostanra ez már megváltozott. Igaz, a fiatalok előszeretettel alapítanak itt családot, mert egy igazi csendes kisváros, viszont el kell ismerni, nem túl sok lehetőséggel. Az óvodai és iskolai oktatás kitűnő, de nincs egyetlenegy főiskola vagy egyetem sem a városban. Ezzel szemben Willigeburgben több felsőoktatási intézmény is működik, amelyek nemzetközi szinten is megállják a helyüket. Ott van a központi kórház is, itthon, Sunnyburgben csak egy egyszerű orvosi rendelő van, és sürgősségi ügyelet. Ott dolgozik az apám is gyerekorvosként. Száz szónak is egy a vége: az elmúlt évtizedekben Willigeburg szinte bekebelezte és hozzá tartozó kertvárossá tette az őt körülvevő kis városkákat. Nekem ezzel semmi bajom. Amióta az eszemet tudom, ez így volt, úgyhogy nekem ez a normális állapot. Szeretem, amikor a munka befejeztével hazajövök a kis nyugalom szigetére: csendes, barátságos utcák, friss, zöld környezet, és meghitt egyszerűség. Igazi kis ékszerdoboz.

Településünknek két hatalmas vonzereje is van: a városkát átszelő Pearl folyó, ami inkább egy kis ér, de mi szeretjük folyónak nevezni, valamint a varázslatos égi csodák, amelyekkel messze híresek vagyunk a környéken – a szivárványok. Vidékünkön jellemzőek az enyhe telek és a hosszan elnyúló tavaszi és nyári hónapok, az ősz pedig igazi lágy időszak, kellemes nappali hőmérséklettel és kissé csípős esti levegővel. Viszont a ragyogó napsütést gyakran kebelezik be borús felhők gomolyai, így nagyon ritkák azok a napok, amikor nem érkezik hozzánk egy-egy frissülést hozó nyári zápor. Legfőképpen a májusi és a júniusi hónapokra jellemző ez, ennek eredményeképp pedig csodálatos szivárványok képződnek az újra kitisztult égbolton. Ezek az égi szépségek jelentik minden itt élő gyermek számára a legnagyobb csodát és varázslatot. A felnőttek pedig mindenféle mendemondát kerekítenek a varázslat köré, táplálva ezzel a gyermeki elme határtalan kíváncsiságát. Nikivel minden egyes alkalommal, amikor megjelentek a színes kis csíkocskák az égen, útnak eredtünk, hogy a szivárványok lábánál megtaláljuk a koboldok által elrejtett kincset. Az apám folyton ezzel tömte a fejünket. Mi pedig imádtuk, és hihetetlenül odavoltunk a kincskereső útjainkért.

Lecsutakolom az ikreket. Szörnyű vagyok, mert hajat egyiknek sem mosok, pedig Emma hajában látom a tejszínhabos ragacsfoltokat, de egyszerűen nincs erőm hozzá. Majd holnap. Miután készen vagyunk, ágyba dugom őket és imádkozom, hogy gyors altatás legyen. Mind a ketten szeretik, ha szorosan összebújva alszunk el, ezért a tavalyi szülinapjukra csináltattam egy közös ágyat a szobájukba. Nagy matraca van, a teteje pedig kicsi házikó formájú, és kis világító gömbfüzéreket fűztem át rajta, hogy halvány esti fényt adjon nekik. Ezen mindannyian elférünk. Sokszor én is náluk töltöm az éjszakák felét, mivel elalszom altatás közben, majd óvatosan felkelek a két kis aprócska szuszogó test közül és bedőlök a saját franciaágyamba, melyen nem osztozom senkivel sem már évek óta. Nem is tudom, mióta már…

Emma gyakorlatilag két perc alatt elaludt, fülemet morzsolgató kis kezecskéje gyorsan elernyed, szuszogása pedig egyenletessé válik. Mindkét mazsola alvó rituáléja az, hogy a fülemet morzsolgatja, miközben álomba szenderül. Lisa viszont nagyokat pislogva nézi a plafont, pedig látom , hogy nagyon fáradt.

– Mi baj, kicsim? – suttogom neki a szoba csendjében, és óvatosan felé fordulok, nehogy felébresszem Emmát. Biztos vagyok benne, hogy reggelig még csak meg sem fog moccanni, de azért fő az elővigyázatosság.

– Azt kívántam, hogy az anyu jöjjön vissza hozzánk! – feleli teljes gyermeki őszinteségével, gyönyörű szemeivel pedig az enyémet kutatja. Választ vár. De most valahogy nem jön. A kezdetektől fogva úgy nevelem őket, hogy az életük részévé tettem az anyjuk halálát. Nem kezelem tabuként. Az ikrek mindössze egyévesek voltak, amikor Nikol meghalt. Tudom, hogy soha nem fognak emlékezni az anyjukra. Most sincs semmilyen emlékük róla, kivéve, amiket én mesélek el nekik. Én pedig igyekszem mindent elmondani, hogy tudják mennyire fantasztikus nő volt az anyukájuk.

– Édes Lisám, tudod, hogy anyu nem tud visszajönni hozzánk. Ő már egy angyalka lett, és odafentről figyel bennünket – nyögöm ki nagy nehezen.

– De mi miért nem láthatjuk? Nekem annyira hiányzik! És szeretném megmutatni neki a sok szülinapi ajándékunkat is!

– Hidd el, szívem, látja őket, biztos vagyok benne! Tudod mit?Holnap délután menjünk ki a temetőbe, vigyünk az anyu sírjára friss virágokat, és elmesélheted neki, miket kaptatok. Jó?

– De az nem olyan, mintha igaziból itt lenne. Miért van az, hogy nekünk nincs anyukánk, a többieknek pedig van? – kérdezi egyre elkeseredettebben.

– Néha történnek igazságtalan dolgok, kicsim. Nekem is borzasztóan hiányzik az anyukátok. Én is sokszor azt érzem, amit most te. De sajnos el kell fogadnunk, hogy ő már nincs többé.

Nem válaszol, csak pislog nagyokat a félhomályban. Fáradt. Tudom, hogy még ezer kérdést tenne fel legszívesebben, de egy négyéves gyerek nem tud mit kezdeni az ilyen idióta felnőtt-válaszokkal. Gyűlölöm, hogy ilyen dolgokról kell beszélnem velük. Néha úgy érzem, jó lenne „csak” a nagynénijüknek lennem. Én lennék az, aki a pártjukat fogja a szüleikkel szemben, aki folyton édességekkel tömi őket titokban, vagy aki vicces történeteket mesél nekik az anyjuk gyerekkorából, hogy azzal is borsot törjek a húgom orra alá.

Átkozottul igazságtalan ez a rohadt élet!

A baleset után hónapokig hibáztattam mindenkit. Magamat is. Olyan szinten haragudtam az egész világra, hogy azon kaptam magam, gyakorlatilag a szüleimen kívül mindenkit kizártam az életemből. Az akkori barátom, Ben, nem is tudta sokáig elnézni ezt nekem. Kábé négy hónap után lelépett. Miután hazaértem a munkából, elém állt a bőröndjeivel és közölte, hogy neki ez nem megy tovább. Az ikrek velünk laktak, hivatalosan is én lettem a gyámjuk, látszólag ez nem zavarta Bent. Eleinte támogatott, mellettem volt, a lányokat is nagyon szerette. Majd egyszer csak jött a hidegzuhany, hogy ő még nem áll erre készen, nem akart még családot alapítani, ráadásul én is annyira kifordultam magamból, hogy ő ezt nem tudja tovább így csinálni.

Idióta… mit várt tőlem? Egy pillanatra sem gondolkodott el rajta, hogy én vajon készen álltam-e ilyesfajta változásra. Elvesztettem a húgomat, és két egyéves kislány „anyukája” lettem. Fogalmam sincs, mi a helyesen elvárt viselkedésminta ilyenkor. Én csak arra hajtottam, hogy valahogyan túléljem a napokat, és közben próbáltam minél biztonságosabb közegben tartani a lányokat.

Emlékszem, nem marasztaltam Bent. Lefagyva álltam a nappaliban, és néztem zavarodott toporgását a bőröndjei mellett.. Nem könnyítettem meg a helyzetét, csak álltam és csendben figyeltem, ahogyan vergődik a szavakkal.

– Sajnálom, Elena. Esküszöm, próbáltam időt adni magunknak, de nem megy tovább.

Ezután mindketten szótlanul figyeltük a másikat. Ő várta, hogy megszólaljak, de nem tudtam. Semmit nem éreztem. Szerelmes voltam Benbe. De ott, akkor egyáltalán nem éreztem semmit az elválás miatt. Azt hiszem, addigra annyira megkeményedett a szívem, hogy semmilyen fájdalom nem tudott már áthatolni rajta. Bólintottam, majd az ajtóhoz sétáltam és kinyitottam.

– Viszlát, Ben. Köszönöm neked, hogy eddig is kitartottál!

Egy ideig még figyelt, majd kissé gúnyosan megcsóválta a fejét, és kisétált az ajtón. Meg az életemből is. Soha többé nem láttam, és nem is hallottam felőle.

5.

Elena

– Ne, várj! Ha felébred, tuti mérges lesz!

– Pszt! Ha félsz, akkor menj ki!

Hallom a kuncogást és érzem, hogy valami birizgálja az arcomat. Uh… mennyi lehet az idő? Mi a fene történik? Valami a szemhéjamon kaparászik.

– Sssshhhh!

Na jó, belemegyek a játékba! Színlelem az alvást, de kezd összeállni a kép. Ezek a kis ördögfiókák épp az arcomat kenegetik valamivel. Ha tippelnem kellene, az ajándékok közt sminkkészlet is lapult. Ó, te jó ég, hát kívánhat az ember ettől csodálatosabb ébresztőt harmincöt éves korában?! Megfizettek ezért, kis csirkefogók!

– Ne, ne! Ellie néni nem szereti a lila színt, inkább a zöldet kend rá! Az pont olyan, mint a szeme színe.

Alig bírom ki, hogy ne mosolyodjak el, de egyelőre még nem akarok lebukni. Hagyom, hadd élvezzék a játékot.

– Már mindjárt kész, hozd ide a szájrúzst is!

– Nem lesz ebből baj, Emma?

– Jaj, mindig olyan félős vagy!

– Ez nem is igaz, sosem szoktam félni!

– De igen, a múltkor Sophie Mayer szülinapi buliján sem mertél puszit adni Kevinnek!

– Pfuj, azért, mert Kevin undorító! Meg a többi fiú is! Folyton kiabálnak és szaladgálnak, meg csúfolódnak!

Hogy mi van?Alig bírom ki, nehogy hangosan is felmorduljak, de sikerül rezzenéstelen arccal kihallgatnom a kis sutyorgást. Mióta beszélnek ilyesmiről a négyéves gyerekek? Milyen puszi? Azon a szülinapi bulin én is ott voltam velük, még csak észre sem vettem, hogy ilyesmiről lenne szó. Te jó ég, mi a fenét fogok csinálni kamaszkorukban majd?! És… Ó, te jó ég, nem akarok ezen gondolkodni a reggeli kávém elfogyasztása előtt, sőt, azt hiszem, ehhez egy üveg bor is kellene. Vagy kettő.

Hangos horkolásba kezdek, mire abbamarad az arcomon való maszatolás. Kuncogás, majd újra munkához látnak. Hirtelen összecsücsörítem a számat, és mint egy nyuszi, mozgatni kezdem az orrom. Megint kuncogás. Mindketten élvezik a helyzetet. Amikor újra a számhoz emelik a rúzst, hangosan tüsszentek egyet. Erre már ők is hangosan felkacagnak, én pedig hirtelen felülök, és a karjaimba fogom mindkét kis rosszcsontot. Visszarántom őket magammal az ágyra és hatalmas csiklandozás a büntetésük. Mindkét aprócska kis test hevesen rázkódik a nevetéstől. Nem kímélem őket. Az egyik kezem Emma oldalát csiklandozza, a másik pedig Lisa talpát, mert ő ott a legérzékenyebb. Hangos gyerekkacaj, vagy már mondhatni sikoltozás tölti be a házat.

A reggeli hancúrozásból a kapucsengő zökkent ki bennünket, a lányok pedig ünnepelve kiáltozzák, hogy jött valaki.

– Ne higgyétek, hogy megússzátok, kis csirkefogók! Amint visszajövök, folytatódik a bosszú, amiért felébresztettetek!

A bejárati ajtóhoz masírozva gyorsan végigszántok az ujjaimmal a hajamon. Uh, tuti katasztrófa a kialvatlan ábrázatom… Vetek egy pillantást a nappaliban levő órára – 9.18. Hm… végül is nem is olyan rossz.

Kinyitom az ajtót, és az apám meglepődött szempárjával találkozik össze a tekintetem.

– Szia, apa! Mi szél hozott ide ilyen korán?

– Bocs, ha felébresztettelek benneteket – majd velem együtt beljebb jön a házba –, csak az anyád rám parancsolt, hogy adjam oda a tiszta kötényeket és konyharuhákat, még mielőtt bemennétek a városba. Tegnap Ava említette, hogy jó lenne gyorsan kitisztítani, mert fogyóban van, ezért anyád a buli után gyorsan megcsinálta.

– Jesszusom, miért nem tudtam én is örökölni valamicskét anyu energiaraktárából? –kérdezem kissé gúnyosan.

De komolyan, hihetetlen tud lenni. Marta Wilson sosem ismer lehetetlent. Komolyan mondom, olyan erős nő, mint az acél. Esküszöm, nem tudom, hogy mikor alszik, vagy hogyan tudja magát kipihenni, de nincs olyan alkalom, hogy ne legyen patyolat rend a házban, minden egyes ruhadarab tisztán, vasalva, élére hajtogatva a szekrényben, vagy frissen főtt ebéd és vacsora az asztalon. Imád gondoskodni és fontoskodni. Neki ez jelenti a feltöltődést.

Jómagam nem vagyok egy ősanya-típus. Nem is terveztem még jó ideig családot alapítani.

Ettől függetlenül harminckét éves koromban megkaptam Emmát és Lisát – két egyéves kis örökmozgó totyogót –, életem legnagyobb tragédiájának következtében. Mit is mondjak? Az első fél évre nem is emlékszem, annyira gyorsan elmúlt… Alig tudtam gondolkodni. Fogalmam sem volt, hogy fogok majd ekkora feladatot teljesíteni; folyton attól rettegtem, hogy elrontom a lányok nevelését, vagy valami kárt teszek bennük. Félelmetes volt. A mai napig összeszorul a gyomrom, ha visszagondolok erre az időszakra.

– Te az én lányom vagy, Elena Wilson, ne panaszkodj, hogy nem anyádra ütöttél! – feleli az apám tettetett sértettséggel.

– Eszem ágában sincs panaszkodni, apa! Te vagy a világon a legjobb!

– Na, elég lesz ennyi érzelgősség így kora reggel, kicsikém. Megyek bevásárolni, mert képzeld el, a nagy Marta Wilson elfelejtett friss koktélparadicsomot venni az ebéd mellé szánt salátájához. Hihetetlen, mennyire hanyag lett az utóbbi időben! – kacsint rám az apám. Kifelé menet még visszafordul:

– Ja, mielőtt bárhová is mennél, kérlek, nézz bele egy tükörbe, szívem!

Elnevetem magam. Jaj, te jó ég!

– Hogy tudtál eddig komoly arccal társalogni velem? El sem akarom képzelni, hogy nézek ki!

– Te mindig gyönyörű vagy, kicsi lány! – ezzel becsukja az ajtót és elmegy.

Szerencsés vagyok, amiért ilyen nagyszerű szüleim vannak.

Miután veszek egy frissítő zuhanyt, és kibontunk minden ajándékot, útnak indulunk. Az első állomás a pékség, majd ebéd előtt még gyors megállunk a temetőnél is.

*

A willigeburgi vasárnapok egyáltalán nem olyanok, mint Sunnyburgben. Az utóbbiban vasárnap kora reggel már a piacon vannak az emberek, sürgés-forgás van a standok körül, hogy mindenki beszerezze az ebédhez való friss alapanyagokat. Míg fő a finom húsleves, mindenki a város központjában található Szent Anna-templomba megy a vasárnapi szentmisére. A mise végeztével pedig minden rendes háziasszony az ebéd befejezésével foglalkozik. Az utcák kihalnak, és egészen a késő délutáni órákig ki sem teszik az emberek a lábukat a házból. Akkor van a szieszta ideje. És ez minden vasárnap így működik. Mindenkinek ez a normális. Ezzel szemben Willigeburgben csak annyi a különbség, hogy könnyebben lehet parkolót találni a délelőtti órákban. A városiak ilyenkor sokáig alszanak, majd olyan dél körül megindul az őrület az éttermek és a kávézók környékén. A parkok megtelnek kisgyermekes családokkal, piknikezőkkel. Ennek a hangulatát is imádtam annakidején. Meg most is, mert így majdnem a pékség előtt tudtam leparkolni az én kis Fiestámmal. Besétálunk a csajokkal, a karomon egyensúlyozva a tiszta holmit, amit az anyám még selyempapírba is becsomagolt. Nincsenek túl sokan, ami ilyenkor teljesen normális. Délután, olyan négy óra körül kezdődik majd az őrület. Akkor jön mindenki a finomabbnál finomabb süteményekért.

Ava, aki a pékség vezetője, a pult mögött áll, és egy vele szemben ülő fickóval beszélget. Amikor meglát bennünket, meglepetés ül ki az arcára. Én meg ezen hökkenek meg. Minden vasárnap délelőtt beugrunk a lányokkal egy ráérős reggelire. Miért kell ezen most úgy meglepődni? Valamit mond a fickónak, aki erre kihúzza a hátát, de nem néz felénk. Lehet, hogy Avának szeretője van? Két éve él boldog párkapcsolatban Stevennel. Emma előre szalad és átbújik a pultot elválasztó deszka alatt, enyenesen Ava ölébe ugrik. Előfordulhat, hogy csak én láttam boldog párkapcsolatnak? Ava és köztem van egy válaszfal; jóban vagyunk, sok időt töltünk együtt, de valahogy sosem tudunk őszintén megnyílni egymásnak. Mivel Nikol legjobb barátnője volt, ő az ikrek keresztanyja is. Kedves, aranyos és segítőkész, viszont folyton azt érzem, aligha sem ismerem eléggé.

– Ó, te sós zsák, ezt nem túl sokáig tudjuk már játszani, mert eltörik a derekam! – szólal meg jókedvűen Ava, és megpuszilja Emma arcát. – Ilyen gyorsan kipihentétek magatokat? Azt hittem, egészen délutánig nem látlak majd benneteket.

Közben mi is odaérünk Lisával. Én leteszem a pultra a csomagot, és felülök az egyik székre. Lisa az oldalamhoz bújik, és szégyenlősen körbenéz a vendégek között. Mindig így tesz: csak akkor tud előbújni a kis csigaházából, ha teljes mértékben biztonságos számára a terep. Na, mondjuk ebben fogalmam sincs, hogy kire ütött, mert sem én, sem a húgom nem voltunk ilyen csendesek sosem.

– Na jó, azért nem a reggeli nyitásra érkeztünk, szóval nem értem, miért vagy így meglepődve! – felelem kissé csípősebben, mint ahogyan azt kellene, de nem tudom, miért zavar ennyire a feszélyezettsége. Végül is ez a hely az enyém és a lányoké, Ava csak az üzlet vezetője. Ez lehet, szemtelenül hangzik, de akkor is ez az igazság.

– Különben is, te mondtad az anyámnak, hogy sürgős a mosnivaló, ezért gondolhatod, reggel már ott toporgott az apám a tiszta holmival az ajtóm előtt.

– Ó, ne haragudj, nem gondoltam, hogy ezzel fognak ébreszteni, basszus.

– Nem ők ébresztettek, fent voltunk már.

– Igen, és hiper-szuper menő sminket készítettünk Ellie néninek, amíg aludt, de ő lemosta a zuhany alatt. Pedig hidd el, keresztmami, tényleg csodálatosan festett! – vág közbe Emma a beszélgetésünkbe.

– Biztos vagyok benne, hogy nagyon menő lettem volna, ha úgy jövök be a városba. Tuti, rengeteg meghívást kaptam volna gyerekzsúrokra, mint a legújabb bohóc! – felelem, mire a lányok hangosan felkacagnak.

A szemem sarkából látom, hogy az előző fickó Avát figyeli. Nem lehet kivenni a teljes arcát, de az biztos, hogy jóképű egy pasas. Elég izmosnak tűnik. Nem az a kigyúrt fajta, de az izmai megfeszülnek, miközben felkönyököl a pultra.

– Te tűzoltó vagy? – szólal meg hirtelen Lisa mellőlem, és néhány lépést tesz előre, egyenesen az idegen fickó felé.

– Lisa, ne zavard a vendégeket reggeli közben! – szólal meg Ava, mire rákapom a tekintetem.

Sosem szól rá ilyen erélyesen a lányokra. Pláne nem azért, ha beszédbe elegyednek a vendégekkel.

– A Tűzoltó Samben is ilyen a tűzoltók ruhája, mint a tiéd – mondja Lisa, és megáll a pasas mellett. A székre terített kabátját figyeli. – És ez a csík világítani is tud a sötétben – mutat rá.

A fickó lassan Lisa felé fordul, én pedig a meglepetéstől szóhoz se jutok. Az én kis Lisám annyira csendes típus, hogy nagyon ritka kiváltságnak számít, ha ő valakivel beszélgetést kezdeményez csak úgy, ismeretlenül. Felnézek a pasasra, és a gyomromba kúszó hirtelen idegtől majdnem elhányom magam.

Ő az. Az idegenem. A kávézómban. Az ikreimmel.

Ezt nem hiszem el!

Hazudnék, ha azt mondanám, nem ábrándoztam arról, hogy újra találkozunk, de ez az élmény most annyira szürreális, hogy teljesen lefagyok tőle. Rám néz, majd kíváncsian pillant le Lisára, de nem mosolyodik el. Egy pillanatra megijedek, hogy nem fogja válaszra méltatni, ami hatalmas csalódás lenne neki. De ebben a pillanatban mély, dörmögő hang zendül fel:

– Igen, ez a csík világítani is tud. Azért, hogy ha sötétben dolgozunk, akkor jól látszódjon, merre vagyunk.

Ekkor már Emma is ott toporog mellettük, ő már kicsit rámenősebben kezd bele a beszélgetésbe:

– Hogy hívnak? Te is Tűzoltó Sam vagy?

– Lányok, hallottátok a keresztmamit, ne zavarjuk a vendégeket reggeli közben. Biztos vagyok benne, hogy a tűzoltó bácsi nagyon fáradt, úgyhogy nem kell ennyit kérdezősködni! – szólalok meg, és felkelek, hogy elhessegessem őket onnan. Közben a lábaim annyira kocsonyássá váltak, hogy alig tudok megmozdulni.

Ekkor az idegenem rám pillant, nekem meg földbe gyökerezik a lábam. Jeges kék szemei egyenesen az enyémbe fúródnak, amitől, esküszöm, minden szőrszálam az égnek mered, annyira kiráz a hideg is.

– Semmi gond, már befejeztem a reggelimet – szólal meg ismét, de közben nem szakítja meg a szemkontaktust. Odasétálok a lányokhoz, és bevezetem őket a pult mögé.

– Nem arról volt szó, hogy megreggeliztek és utána elmegyünk a virágboltba? Gyerünk, mert ha ebédre nem érünk a nagyiékhoz, jaj lesz nekünk! – felelem viccesen, mire az ikrek kibontakoznak a karomból és beszaladnak a konyhába.