Tartalomjegyzék

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tízedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Koronczi Zsolt

Az elveszett emberség

Koronczi Zsolt: Az elveszett emberség

©Koronczi Zsolt 2024.

Szerkesztés/korrektúra: Arany-Tóth Adrienn

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/koronczizsolt

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2024.

epub ISBN 9786156624239

mobi ISBN 9786156624246

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Édesapámnak, Vodeka Lászlónak,

aki megismertette velem Isaac Asimov,

Stanisław Lem és a tudományos-fantasztikus

irodalom világát.

Első fejezet

1

Sötétség. Ezzel kezdődik minden. Valamennyi mítosz említést tesz a véget nem érő éjszakáról, mielőtt egy hang a semmiből azt mondta volna: „Legyen világosság!” A sötétség függönyét fényes, skarlát és narancsszínekben pompázó villanások szakítják darabokra. Homályos arcok, eltorzult, fátyolos, távoli hangok törnek át a némaságon, miközben a háttérben harsány, szabálytalan ropogás hallatszik.

A semmi közepén egy hófehér alak jelent meg, kegyetlenül száműzve a véget nem érő éjszakát. Pedig olyan finom, puha volt. Marasztaló.

A zajok lassan kitisztultak, és szabályos hangokká szelídültek. Mintha valaki mondani próbálna valamit. Audurew… Anudrw… Androw… Andrew…

Andrew!

– Andrew! – a férfi látása teljesen kitisztult. Az éjből nappal lett, amit apró hullócsillagok tettek még varázslatosabbá.

Hó. Sűrűn záporozó jégkristályok tarkították a képet, meg valami különös sárgaság, ami éppúgy lehetett a felhők mögött megbúvó nap, mint egy kaszrolban[1] felütött tojás szétfolyó sárgája.

– Andrew!

A férfi megmozdította az ujját, de amikor az visszahullott, csupán egy tompa puffanás hallatszott. Arra számított, hogy a hideg szétárad minden porcikájában, ehelyett csupán enyhe hűs érzés fogta el. De honnan? A dereka alól érkezett, a combja magasságából.

– Andrew! Térj magadhoz!

A férfi teste kezdett magához térni. Izmai, mint a töltődő generátorok, egymás után keltek életre. Először csak a jobb karja mozdult meg, aztán a válla, majd a törzse. Andrew az oldalára fordult, és óvatosan négykézlábra állt. Puha, kék keze eltűnt a hóban. Megpróbált másfelé nézni, de görcsös fájdalom hasított bele valahol, az agya mögötti régióban. Meredten bámult maga elé a végtelen fehérségbe.

Hirtelen egy vörös pötty jelent meg a hótakarón. Aztán még egy. És még egy.

Kék kezével az arcához kapott. Puha volt, és vastag. Vastagabb, mint amire Andrew emlékezett, de pillanatok alatt felszívta az orrából szivárgó vért.

Kesztyű! Kesztyű van rajtam!?

Andrew perifériájában egy másik kesztyű tűnt föl. Olyan volt, mintha maga a Teremtő nyúlt volna le érte a felhők közül. A mellkasára ereszkedett, és lassan felemelte a földről. Erős szédülés fogta el, miközben felegyenesedett. Forgott vele a világ, fel se fogta, hogy mi történik vele. Csupán barátjának szőke tincsei adtak neki biztonságos támaszt.

– K… Kyle… Mi… Mi történt ve…led? – egy hatalmas seb tátongott a férfi magas homlokán, a belőle záporozó vér beterítette a fél arcát, végigfolyt az orrnyergén, míg meg nem tapadt szőke körszakállában.

– Andrew! Hallasz engem?! Kérlek, próbálj rám figyelni! – Kyle hangja még mindig a távolból érkezett. Andrew próbált koncentrálni, de a fejében tomboló kábulat továbbra is eltompította az érzékeit. – Lezuhantunk!

– M… Mi?

Kormos, szúrós szag ütötte meg Andrew orrát. Éles fájdalom áradt szét az agytörzse körül, mikor a terjengő bűz irányába fordult, és megpillantott az ég felé meredő fekete füstoszlopot.

Az űrkomp szabályos, gömbölyű vonalait szinte teljesen felemésztették a lángok. Az ablakul szolgáló buborék a becsapódáskor berobbant, darabkáival beterítve a komp környezetét, miközben a pattogó lángnyelvek lassan körülölelték a hajtóműgondolákat. A burkolatot szétvető robbanás hanyatt döntötte a két férfit.

– Ne! Ne! – Andrew megpróbált a roncsok felé mászni, de Kyle megragadta a derekát, és minden erejével próbálta visszatartani.

– Most már minden hiába! Gyere, mennünk kell! Gyere! – Ezeket a szavakat hallván Andrew behunyta a szemét. Mikor a jeges könnycsepp végigfolyt enyhén véres arcán, már tudta, hogy barátjának igaza van. – Tudsz járni?

– Nem… tudom… – Andrew lassan talpra állt. A lábára nézett, majd a távolba. A végtelen hóvihar, mintha mindent eltüntetett volna erről a világról. Mikor megpróbált előre lépni, csontig hatoló fájdalom járta át minden porcikáját. Lábai beleremegtek, és egy pillanat alatt elterült a hóban.

A fenébe. Gondolta Kyle, miközben tekintete barátja és a hóban fekvő hátizsákok között vándorolt.

– Támaszkodj rám – Andrew átkarolta a férfi nyakát, és együtt tették meg az első lépéseket. – Így jobb?

– Sok… sokkal.

– Tartsd magad egy kicsit – Kyle vastag kabátja zsebéből elővette a szkennerét, és letapogatta a környezetet. A halk pittyegések belevesztek a káoszba, ami Andrew fejében tombolt. – Harminc méterre van egy barlang! Ott talán biztonságban leszünk.

Kyle csak remélte, hogy Andrew felfogta, amit mondott, de abban biztos volt, hogy nem bírja el a hátizsákokat és Andrew-t egyszerre. A kabátujjából két jelerősítőt vett elő, és az egyik hátizsákra dobta. Ha a jeladó által kibocsátott, rikító kék villanásokat nem is látja meg a hóviharban, a megnövekedett deltasugárzást biztosan érzékelni fogja a szkenner.

A túlélők lassan haladtak. A szél erős volt, és gyakran térdre kényszerítette Andrew-t. Kyle minden alkalommal segített neki talpra állni, de a fejében forgó körhinta egyre sebesebben forgott, és nem akart megállni. A hányinger kerülgette, a fájdalom az egész testére kihatott. A homályban egy fekete folt tűnt fel. A hullócsillagok vonalakká váltak, és Andrew úgy érezte magát, mint aki átutazik téren és időn. Csak arra vágyott, hogy lefeküdjön, és átadja magát annak, ami rá vár, még akkor is, ha ez a halált jelenti.

Andrew és Kyle több mint egy órája meneteltek a hóban. Nehéz terep volt a sérült férfi számára. Kyle-nak több alkalommal kellett talpra segítenie Andrew-t, akinek minden lépés borzalmas fájdalommal járt. Mire a barlanghoz értek, a havazás olyan sűrű volt, hogy teljesen elfedte a távoli füstfelhőt. Mintha a kompbaleset meg se történt volna.

Kyle egy sziklának támasztotta Andrew-t, és visszafordult a roncsok irányába. Épphogy megtette az első lépést, mikor Andrew végtagjai feladták, és elterült, mint egy ledöntött obeliszk. Mikor földet ért, a feje a sziklának csapódott. Kyle megpróbálta elkapni, de nem volt elég gyors. Szerencsére az Andrew-t körülölelő, vastag, prémes csuklya felfogta az ütést.

– Andrew! Andrew! Hallasz engem?! – Kyle megrázta a férfit a gallérjánál fogva, mire Andrew résnyire nyitotta a szemét. – Visszamegyek a zsákokért! Sietek vissza, és rendbe hozlak. Tarts ki.

2

Miközben Kyle beleveszett a viharba, Andrew mély álomba merült. A lidércnyomás továbbfolytatódott. Ismeretlen hangok és fehér villanások váltogatták egymást, miközben valami idegesítő pittyegés kergette őt egyenesen az őrületbe. Az órák olyan hosszúvá váltak, mint egy komplett evolúció.

Kyle letörölte a szemüvegéről a hópelyheket, miközben úgy érezte, hogy a havazás sohasem ér véget. Gyerekkorában imádott a hóban játszadozni. Hosszú órákon át menekültek a barátaival az ellenséges hógolyózápor elől, vagy építettek hóembereket, hogy aztán magukra hagyva őket engedjék a természetnek, hogy elvégezze a dolgát. De a Solusan bolygó hatalmas városaiban, ahol felnőtt, a klímaváltozás következtében egyre kevesebb hó esett, míg végül tíz évvel ezelőtt szinte teljesen megszűnt a havazás.

Kyle félelme beigazolódott, a jelzőfényeket teljesen betemette a jégkristályok halmaza. Szerencséjére a szkenner pontosan jelezte a hátizsákok helyzetét. A fekete füst szinte maradéktalanul eloszlott.

Mikor a műszer hangos sípolásban tört ki, Kyle leguggolt, és gyorsan ásni kezdett. A jeges szél áthatolt vastag kabátján. A kutatók az összes túlélőöltözékbe masszív, mikroszálas hő erezetet terveztek, hogy a viselője kibírja az extrém hideget. Kyle gyanította, hogy akik letesztelték a ruhát, folyamatosan átállították a szimulátor paramétereit, anélkül, hogy élesben kipróbálták volna.

Mostanra a csontig hatoló hideg teljesen átjárta a férfit. Kyle keze remegett a fagyos levegőtől, miközben egyre mélyebbre ásott, és végre elérte az egyik zsák vállpántját. Sötétedni kezdett, mire elég mély lett az üreg ahhoz, hogy kihúzhassa a felszereléseket.

Miközben lesöpörte a havat a táskákról, egy pillantást vetett a kiégett űrkompra. Pár hete ugyanezen a hajón vette az első pilótaleckéket. Most pedig ez a hajó, ami az utolsó esélyük volt a menekülésre, a lángok martaléka lett.

Megragadta a két zsákot, és vonszolni kezdte maga után.

3

Cipők halk, elnyúlt koppanása, ajtók távoli csapódása, fények villogása vegyült számos statikus zörejjel, amit Andrew nem tudott értelmezni. Ott feküdt valahol, az érzékelés határán, és próbálta összerakni a történéseket. De sikertelenül. Csak arra vágyott, hogy végre leülhessen ahhoz az asztalhoz, amit a halál megterített számára.

4

Andrew résnyire nyitotta a szemét. Egy homályos alakot látott, aki egy sziklán üldögélve bütykölt valamit. Hirtelen szikrák törtek elő a műszerből, amit halk káromkodáscsokor követett.

– Hol vagyok? – kérdezte alig hallható hangon Andrew.

– Felébredtél!? Végre. Már azt hittem, hogy sose térsz magadhoz – Kyle letette a tárgyakat a kezéből, és leheveredett Andrew mellé. Baljával megtámasztotta a férfi fejét, miközben a szájához emelt egy kulacsot. – Ezt idd meg! – Andrew engedelmeskedett. – Jobb már?

– Egy kicsit – Andrew érezte, hogy az izmai újra életre kelnek, porcikái átmelegednek. – Hol vagyunk?

– Mire emlékszel?

– Nem sokra – köhintette Andrew. – Talán arra, hogy lezuhantunk. Hol vagyunk?

– Fogalmam sincs. De nem hasonlít a Caladani óceán[2] partjára – Andrew nevetett volna a férfi gyönge humorán, de nem volt hozzá ereje.

– A komp… – Andrew újra köhögött. – A komp memóriabankja és az érzékelő adatok…

– Andy! Andy, a komp megsemmisült – Andrew pupillái kitágultak a döbbenettől. A szédülés már majdnem tovaszállt, de a felismerés átszakította a gátat, ami kordában tartotta a teljes testét átjáró fájdalmat.

– Mi… Mióta…?

– Három napja.

HÁROM NAPJA!!!

– Kyle, kérlek, mondd el, hogy mi történt.

– Lassabban, Andy. Először kérlek, válaszolj pár kérdésemre – Andrew bólintott. – Mi a teljes neved, rendfokozatod és beosztásod?

– Andrew Lindsay parancsnokhelyettes, az Arisztotelész csillaghajó taktikai tisztje vagyok.

– Családi állapotod?

– A feleségem neve Jennifer Lindsay, leánykori neve Jennifer Stewart. Jennek szoktam hívni. Van két gyerekünk. Adam nyolc, Alice tizenkét éves.

– És én ki vagyok?

– Amellett, hogy régi barátom, egy seggfej. És a hajóorvos. Lassan öt éve szolgálunk együtt. Nagyjából azóta, hogy kitört a háború.

– Azt hiszem, ennyi elég lesz. Most kövesd az ujjam!

Miközben Andrew engedelmeskedett az orvosi utasításnak, a férfi feltette a kérdést, ami az ébredés óta nyomta a lelkét:

– Kyle, mi történt velünk?

– Mindent elmondok, de előbb áruld el, hogy mi az utolsó emléked.

1  A serpenyő régies elnevezése.

2  A Caladan óceánbolygó az Atreides ház otthona Frank Herbert Dűne c. regényében.

Második fejezet

1

Andrew érezte, ahogy a nő tenyere gyöngéden végig simította enyhén borostás arcát. Lenézett, és karjai közt ott feküd az asszony, teljesen meztelenül. Olyan szép volt, mint egy istennő.

Andrew közelebb hajolt, és megcsókolta, miközben ujjai beletúrtak Jennifer selymes, barna hajzuhatagába.

– Te még mindig tudod, mi az, amitől beindulok – a nő szavait enyhe édeskés illat követte.

– Emlékszel, mikor klasszikus filmhetet tartottak a VR moziban?

– A Ragyogás – Jennifer azon kevés emberek közé tartoztak, akik rajongtak a XX. század második felében írt bestsellerekért, és ez volt az egyik kedvence. Mikor Andrew meglátta a lány döbbent arcát a mozihoz érve, úgy gondolta, hogy ez rossz ötlet volt. Később kiderült, hogy mekkorát tévedett.

A mozi személyre szabott termekből állt, kettőtől tíz főig. Mikor Andrew és Jennifer feltették a vizort, a sötétség eltűnt, és máris ott találták magukat egy sárga bogárhátúban, útban a Panoráma Hotel felé.

A lánynak már ekkor beindult a fantáziája, és a hátsó ülésen hangoskodó kisfiú csak fokozta az izgalmat. Ahogy a történet haladt előre, Jennifer egyre inkább nem bírt magával. Mikor beléptek a 217-es szobába, a lány hevesen megcsókolta Andrew-t, az ágyra lökte, és rávetette magát. A fürdőkádban fekvő élőhalott nő annyira volt érdekes számukra, mint egy zacskó üveggolyó.

A moziból kilépve Andrew már tudta, hogy Jennifer libidójára pozitív hatással vannak az extrém helyszínek.

– Ez valami meseszép – Jennifer arcát lágyan cirógatták a lenyugvó nap utolsó sugarai. Kibontakozott Andrew karjaiból, a terasz pereméhez lépett, és csak bámulta a csillogó tengert. Halk csengés ütötte meg a fülét, lenézett, és hirtelen maga alatt látta Oia hatalmas, lépcsőzetes városát. Egészen addig figyelte a város nyüzsgő alsó utcáit, míg nem a szeme találkozott pár tizenéves kíváncsi tekintetével, akik biciklijüknek támaszkodva bámulták őt.

Annyira tomboltak az érzések Jenniferben, hogy el is felejtette, hogy meztelen. Csókot dobott a srácoknak, és lassan visszasétált Andrew-hoz.

– Új rajongók?

– Nem tehetek róla, hogy bombázó vagyok – Jennifer széles mosolya szétterült kedves arcán. Pont olyan volt, mint amikor a lány feltette a csúcsot a karácsonyfára. A szék megbillent, és Jennifer Andrew karjaiban landolt. Ekkor jött rá, hogy nem akar más nő mellett ébredni. – Legközelebb elhozhatnánk a gyerekeket is. Biztos tetszene nekik Szantorini. – Jennifer visszabújt Andrew mellé. – Gondolj bele. Fürdenénk, kirándulnánk.

– És miután a gyerekek elaludtak… – Andrew keze végigcsúszott a lány hasán egészen a lába közéig.

– Oké, vettem a lapot – Jennifer azonnal megfordult, és két vállra fektette a férjét.

2

Hajónapló: Galaktikus időszámítás 27890125:

Archibald Gelloway kapitány bejegyzése

Négy nap telt el, mióta az Arisztotelész csillaghajó és a 99–es csapásmérő raj hat cirkálója, pár parszeknyire a Terminus nebulától, lokalizált és üldözőbe vett három Lakóriai fregattot.

Normális esetben elég lett volna visszavonulásra késztetni az ellenséges hajókat, de a Terminus nebula közepén, a nyílt űrben elhelyezkedő kutatóállomásokon és dokkokban fejlesztik a legújabb és legmodernebb fegyvereket, eszközöket és hajókat a Birodalmi flotta számára.

A kutatóbázis a háború előtt civil technológiák fejlesztésével foglalkozott, de az első határ menti összecsapások után az admiralitás úgy döntött, hogy a hadikutatás központját ide helyezi át. Az első kutatók megérkezésével egy időben megkezdték több száz torpedóvető és érzékelő telepítését, továbbá Quentin Barnes admirális átvezényelt háromszáz csatahajót és félmillió vadászt a nebula és a bázis védelmére. Nyilván azt gondolták, elég lesz. Fogalmuk sem volt arról, hogy mekkorát tévedtek.

A hírszerzés folyamatosan figyelte a Lakória kommunikációs hálózatát, és több száz beépített ügynököt vetettek be, hogy taktikai előnyre tehessünk szert a háborúban. Minden jelentést elolvastam, de egyikben sem tettek említést arról, hogy a lakóriai tudósok egy új árnyékoló mezőt fejlesztettek, kimondottan a beszivárgó egységeik számára.

Nem tudom, hány napja voltak a vonalaink mögött, de az érzékelőink nem mutattak semmit. Az egyik vadászrajnak tűnt fel az a mikronnyi eltérés a fázisvariánsban. A vizsgálatok egy speciális transzponder jelet mutattak ki, ami miatt a műszereink számára a három felderítőhajó nem volt több puszta háttérsugárzásnál.

Miután kihirdettük a riadót, elfogó pályára álltunk, és megközelítettük a célpontokat, de a lakóriaiak gyorsabban reagáltak. Mire a koordinátáikra értünk, már majdnem elhagyták a csillagködöt, és a rendszer széle felé tartottak. Célba vettük a hajtóműveiket, de épp mikor leadtuk az első lövéssorozatot, a hajók beléptek a transztérbe. Kiindulva a mi és az ő technikai szintjükből, már jóval korábban kiszámították a transztér útvonalat.

A komputer a rendelkezésre álló adatok alapján kiszámolta a görbületi ívüket, és követtük őket. Az E–MALED szektor 560-as rácspontja felé tartanak, ahol a csillagtérképészet szerint egy hármas csillagrendszer található. A flotta egyik hajója sem lépett be abba a rendszerbe. Nem tudjuk, mi vár ránk ott, és mennyi adatot szereztek a kutató állomásról, illetve a fejlesztésekről, de muszáj megállítani őket, még mielőtt belépnek a saját felségűrjükbe.

3

– Elvesztettük az ionnyomaikat, kapitány – válaszolta a kormányos.

– Minden gép állj. Pajzsot fel, harckészültség. Teljes letapogatás – a hídon lévő lámpák eltompultak, csak a konzolok és kijelzők adtak némi plusz fényt. – Galloway kapitány Lindsay parancsnoknak, jelentkezzen a hídon!

4

– Máris megyek, kapitány – Andrew épp belebújt egyenruhájának kabátjába, miközben Jennifer a távolba meredt. Kecses vonalait egy törölközővel takarta el. Ujjaival a haját birizgálta, amit csak akkor hagyott abba, mikor a férje hátulról átkarolta. – Ne haragudj.

– Semmi baj – Andrew tudta, hogy a felesége hazudik. Jennifer sohasem szerette, hogy a Birodalmi flottában szolgál. Jobban örült volna, ha otthon van a családjával, és inkább irodalmat tanít az egyik középiskolában. – Csak sajnálom, hogy máris elmész.

– Tudom – megpuszilta a lány nyakát. Tudta, hogy az a másik gyönge pontja. – Hamarosan visszajövök – még mielőtt távozott volna, megpaskolta a fenekét.

Jennifer tartása merev volt, mint egy jégszobor, de a férje érintése pillanatok alatt szilánkokra törte azt. Megfordult, és szenvedélyesen megcsókolta Andrew-t.

– Ígérd meg, hogy nagyon óvatos leszel, és vigyázol magadra. Esküdj meg, hogy hazajössz hozzánk!

– Esküszöm – súgta neki Andrew, és mielőtt kibontakozott felesége öleléséből, lágyan megsimogatta az arcát. Hosszú percekig meredt a lány kék szemébe, majd tett egy lépést hátra. – Szimuláció vége.

Jennifer arca hatalmas pixelekké foszlott, és eltűnt a semmiben. Szantorini fenséges panorámáját is felváltották a kék-szürke színű, kivetítőkkel tarkított falak.

5

Egy gigantikus robbanás rázta meg az Arisztotelészt. A rengés akkora volt, hogy az első tiszt kiesett a székéből, és lefejelte a kutatóállomás pultját.

– Kárjelentést! – kiáltotta Galloway kapitány, miközben az eszméletlen, vérző fejű Halooran parancsnok felé fordult. – Doktor, a hídra!

– Az oldalsó burkolat enyhén megrepedt. Szivárog a levegő. Erőterek a helyükön. A gépház jelenti, hogy a karbantartók elindultak – jelentette a taktikai tiszt.

– Hogy tudták átütni a pajzsot?

– A torpedóik fázisvariánsát valahogy szinkronizálták a pajzs frekvenciánkkal.

– Hangolják át a pajzsot, és viszonozzák a tüzet! Kormányos, kitérő manőver delta minta[3].

– A célpont eltűnt a radarról, kapitány.

– Az hogy lehet? A hírszerzés jelentései nem tettek említést harci álcázó berendezésekről.

– Kapitány, nézze! – Egy óriási, égszínkék csatahajó jelent meg a semmiből. Első ránézésre olyan volt, mint egy hatalmas gépsárkány azokból a régi gyermekmesékből, amiket mindenki ismert a Solusanon. Gyorsan elsuhant az Arisztotelész előtt, és teljes tüzet zúdított a másik hajóra. A robbanás lökéshulláma olyan erős volt, hogy a többi cirkáló is beleremegett. – A Casablanca megsemmisült

– Az hogy lehet?

– Másik két hajó érkezik 3,2/5 irányból, és egyenesen a Morrigan és a Fermat[4] felé tartanak… Te jó Isten, még három hajó közeledik – halk pittyegések záporoztak a szenzorok felől. – Még kettő. Három. Nem… összesen tíz hajó… Bekerítettek minket, kapitány.

Galloway verejtékben úszó ábrázata a tompa, vöröses fényviszonyokban is tisztán kivehető volt. Több száz bevetésen vett részt a háború kitörése óta, számos nehéz helyzetből kerekedett ki győztesen. De legbelül tudta, hogy Kharón fekete hajója könnyen rácsatlakozhat a többi hajóra, vagy akár az Arisztotelészre is.

A kapitány megnyomott pár gombot a szék karfájába épített kapcsolótáblán.

– Galloway a 99-es cirkálórajnak. Engedjék ki a vadászokat, és támadják meg az ellenséges célpontokat. Elsődleges cél a pajzsgenerátorok és a fegyverzet, majd a hajtómű – újabb gombokat nyomott meg. – A híd Lindsay-nek. Új parancs, menjen a hangárba, és vezesse a vadászezredünket a támadók ellen – a választ meg sem várva, Galloway kikapcsolta a kommunikációt, és az első tisztje fölé magasodott. Tenyerét a feje alá csúsztatta, a férfi vére keresztülfolyt göcsörtös ujjai között. Tudta, hogy nagy a baj. – Hol van már az a doktor?

6

– A liftek leálltak – mondta az egyik orvos, aki több társával a hajó különböző pontjaira próbált eljutni. – Most mit csináljunk, Kyle?

– Ha nincs más lehetőség, akkor maradnak a szerelőaknák – Kyle épp befejezte az orvosi táskájának ellenőrzését, majd a többi doktorra nézett.

– Most ugye csak viccelsz?

– Dehogyis – Kyle azonnal a legközelebbi akna bejáratához lépett, mire az ajtó halk szisszenéssel csúszott félre. – Az egész hajót behálózzák. Ezeken keresztül bárhová eljuthatunk.

– De ez tetűlassú, Kyle. Mire odaérünk, lehet, hogy a beteg meghal.

– Akkor javaslom, ne fecsegjenek tovább, hanem induljanak. Zbignyev, Collins, maguk mennek a gépházba. Scott, Beltran maguk a csillagtérképészet. Schulz, Adams, vegyenek maguk mellé két nővért, és induljanak a legénységi szállások felé. Biztos, hogy vannak olyanok, akiket a kabinjukban ért a támadás – Kyle ekkor a két rangidős doktorhoz fordult. Csak pár évvel voltak fiatalabbak nála, mégis hármuk tudása kitette a legmodernebb orvosi enciklopédiát. – O’Halloran! Hansdorf! Mi hárman megpróbálunk mihamarabb eljutni a hídra. Mindannyian más úton megyünk, így nagyobb az esély, hogy valamelyikünk odaér.

Az orvosok egy szót sem szóltak, csak bólintottak, és azonnal bevetették magukat a szerelőaknába.

7

Andrew rohant, ahogy csak bírt. Két szintet mászott lefelé a szerelőaknán, hogy eljusson a négyes fedélzetre, ahol egy rövidebb út vezetett a hangárakhoz. Egymás után ugrotta át a földön heverő közlegényeket, kerülgette a falban rohangáló kóboráramot, ami itt-ott keresztülcikázott a folyosón.

A hajót újabb találat érte. Andrew kibillent az egyensúlyából, átesett egy alhadnagyon, és elterült a földön. A tenyerére támaszkodott, és már majdnem négykézlábra állt, amikor pont a feje fölött felrobbant egy plazmavezeték. A zöld színű, forró füst pillanatok alatt megtöltötte a vörös fényárban úszó folyosót.

Andrew lassan előrébb kúszott. A padló melletti falakból kiszakadt vezetékek sercegő hangja és a semmiből hirtelen feltörő, kék kisülések kísérték útját. Hosszú percekig araszolt így a padlón.

Az egyik elágazásból halk szisszenések fel-feltörő hangja szűrődött. Andrew benézett a folyosón, és egy meghibásodott ajtót látott, ami pár másodpercenként kinyílt, majd bezárult. Az ajtón túl a plazmafelhő szinte teljesen eloszlott. Andrew közelebb kúszott az ajtóhoz, megvárta a megfelelő pillanatot, és áthúzta magát a fel-feltáruló nyíláson. A sikeres manőver után továbbindult a hangárak felé.

A hajó újabb találatot kapott.

Mielőtt minden sötétségbe borult volna Andrew számára, a szeme sarkából még látta, ahogy egy faldarab egyenesen felé száguld.

8

Kyle negyedórája mászott a szerelőjáratok útvesztőjében. Csak most tudatosult benne, hogy liftek nélkül a nyolcas fedélzeten lévő Egészségügyi központtól a kapitányi székig tartó út végtelen hosszúra nyúlt. Nem értette, hogy a gépészek, hogyan találják meg, ha meghibásodik valami a hajón. Úgy érezte magát, mint Thészeusz, aki a labirintus folyosóin bolyong, kardjával és egy fonalgombolyaggal, kutatva a Minótaurosz nyomát. Az iskolában, mikor az Ó antik korszakról tanultak ezek a mítoszok és legendák gyakran keltették szárnyra a képzeletét, számos kalandot szülve számára. Sohasem gondolta, hogy egyszer ő is egy labirintusban fog bolyongani. A bikafejű alak, de még a fonalgombolyag sem hiányzott neki, viszont, hogy a végén nem várta őt Ariadné hercegnő, teljesen lelombozta.

A szerelőjárat megremegett. Kyle a hátára borult, és az egyik kiálló csatlakozóba bevágta az oldalát. A rázkódástól az orvosi táskája a folyosó végére csúszott. A könyökére támaszkodott, az egyenruháján keresztül érezte a rácsos padlóból áradó melegséget, de amikor a tenyerével rátámaszkodott, hangosan felordított.

Újra a hátán feküdt, másik kezével próbálta elhessegetni az ujjait körülvevő forróságot.

Egy hangos, erős robbanás rázta meg a szerelőaknát. Kyle felemelte a fejét, és látta a csizmája közt felcsapó lángokat. Égő szempárként meredtek a férfi rémült ábrázatára. Szinte mindennap szembe nézett a halállal, bármikor csatába mentek, a vad kaszás ott ült az egyik hajón és őket várta. Valahányszor a gyengélkedőn volt, és egy nehéz műtétet hajtott végre, érezte a mély, sötét szempárt, ahogy végigméri őt, a fekete csukja alól.

De ezúttal tudta, hogy ő a következő a listán.

De nem ma.

Kyle lehúzta zubbonyának mindkét ujját a kézfejére, és amilyen gyorsan csak tudott, mászni kezdett.

Egy elágazáshoz ért, amit a járatban terjengő füst teljesen körülölelt. Csupán a falon lévő pirosan és zölden villogó kapcsolók adtak némi támpontot.

Merre menjek?! Hol a kijárat?! Tarkóján érezte a Kaszás leheletét. A tűz pattogó ropogása olyan volt, mint a hörgés, mely végigkíséri őt az életből a halálba.

Kyle-on eluralkodott a pánik. Megnyugtatóan hatott rá az orvosi táskájának kopogása, aminek vállpántja rátekeredett az egyik karjára. Hosszú méterek után magához húzta a készletet, és elővette a szkennert, hátha segít megtalálni a kiutat.

Nem akarok meghalni!

Pity-pity, pity-pity… Piiitttyyy!

Arra!

De az ajtó meg sem mozdult.

A padló pillanatról pillanatra forróbb lett. Kyle a szeme sarkából látta, hogy közvetlen mellette a rácsozat elérte a forráspontot. Hirtelen úgy érezte, hogy menten ő is lángra kap. Dörömbölni kezdett, hátha valaki meghallja, és segít neki kijutni ebből az egérfogóból.

De az ajtó mozdulatlan maradt.

Biztos mindenki halott.

Kyle-t elhagyta az ereje. Legbelül feladta a reményt, hogy valaha megmenekül. Némán visszaszámolt, miközben szeme előtt leperegtek életének legszebb pillanatai.

10…9…8…

Amikor megnyerte az első meccsét az iskolában. Az apja nagyon büszke volt rá.

7…6…5…

Mikor a középiskola után felvételt nyert az orvosira. Andrew, akivel akkorra szinte elválaszthatatlanok lettek, nagyon örült neki. Hajnalig ittak, és két vörös társaságában múlatták az időt.

4…3…2…

A flotta kiképzésén az orvosi tanulmányait jobban elmélyítette, emellett sokat tanult csillaghajókról, biztonsági eljárásokról, valamint minimális gépészeti és karbantartási rutin eljárásokról:

„Egy csillaghajón számos dolog tud elromlani. A nyílt űrben rettentő kiszolgáltatottak az ott dolgozók, ezért fontos, hogy minden felmerülő problémát kezelni tudjanak. Kezdjük a legalapvetőbbel: ha egy ajtó nem nyílik, akkor a legegyszerűbb egy sugárfegyverrel keresztüllőni rajta, és kész. De ehelyett inkább használjuk a mágnes korongokat, amiket az ajtó szárnyaira helyezve könnyű szerrel kinyithatjuk…”

Talán ez volt az egyetlen dolog, amire Kyle emlékezett a hajlott korú professzortól.

1…0!

Amikor a mágnes korongok hangosan csattantak a szerelőjárat ajtaján, a forróság szinte elviselhetetlen volt. Kyle lassan széthúzta a szárnyakat, tűzforró levegő töltötte meg a szintet. Egy kereszteződéshez ért, a járattal szemben lévő folyosó egy liftben végződött.

Egy újabb robbanás rázta meg a hajót. A szerelőjáratban hatalmas lángoszlop indult útjára, nyomát pedig elektromos kisülések kísérték.

Kyle-nak pont annyi lélekjelenléte maradt, hogy elugorjon az útjából. A kicsapódó tűzgolyó szénné égette a felvonó ajtaját, és porig olvasztotta a kabint.

Kyle kitörölte a szeméből az izzadtságot. Az izgalom és az idegesség elegye elborította az elméjét. Túlélők után kutatott, de csak eszméletlen és halott tiszteket látott, akik beterítették a négyes fedélzetet.

Egy hangos sípolás hasított végig az Arisztotelész minden folyosóján.

– Figyelem, itt Archibald Galloway kapitány! Mindenki hagyja el a hajót! Ismétlem, mindenki hagyja le a hajót!

A hajónak annyi!

Kyle felidézte maga előtt a hajó vázlatrajzát. Létezik egy űrkomp a négyes fedélzet huszonhetes részlegében, teljes felszereltséggel. A legközelebbi panelhez lépett, és parancsot adott a komputernek, hogy világos fénycsíkkal jelölje az oda vezető utat.

Több tucat testet kerülgetett. Mindegyiket ismerte: az egyik egy fiatal nő volt, Katherine Reichs zászlós, aki nemrég került a fedélzetre. Kyle-nak annyira tetszett a nő bájos arca és kedves hangja, hogy az első vizsgálaton randira hívta. Az este nagyon jól sikerült, sokat nevettek, és abban maradtak, hogy hamarosan újra találkoznak. Nem így képzelte el a viszontlátást.

A másik egy hadnagy volt, akinek a törött karját tette helyre. Egy közlegény, akinek a könyökízületét cserélte ki. A szeme egyik tetemről a másikra vándorolt. Az égési sebek okozta fájdalmat elnyomta a sokk, ami a halottak látványa okozott.

Miközben kétségbeesetten haladt a komphangár felé, a félhomály, a füst fémes íze, folyamatosan legyengítette. Egy falból kicsapódó árammegfutás egy pillanatra elvakította Kyle-t. Lába megakadt valakinek a karjában, és az oldalára esett.

A fájdalom szétáradt a testében. Még egy kezdő medikus is megállapíthatta volna, hogy három bordája megrepedt. Ordítani akart, de egy hang sem jött ki a torkán.

Mikor felnézett, egy olyan ember arcával találta szembe magát, akire nem számított.

– Andrew!

Nem jött válasz.

– Andrew! – Kyle feltápászkodott és a közelebb ment régi barátjához. Ujjait a nyakára tette. Életben volt. – Andrew! Térj magadhoz!

De a férfi nem mozdult.

– Figyelem! A reaktormag hőmérséklete kritikus. Maghasadás várható! Mindenki hagyja el a hajót – ismételte a komputer.

Kyle-nak nem volt sok ideje. Megragadta a férfi mindkét karját, és vonszolni kezdte a komphangár felé.

3  Spirális fordulatok, amelyek során a hajó 15 fokos szögben emelkedik, fokozatosan, közben folyamatosan tüzelnek az ellenséges objektumra.

4  Pierre de Fermat (1601–1665) franci jogász és korának kiemelkedő matematikusa. Nevéhez fűződik a Nagy Fermat tétel.

Harmadik fejezet

1

– Mi történt a hajóval? – Andrew megpróbált feltámaszkodni a könyökére, de a gerincébe hasító fájdalom a derekához érve úgy ölelte körül, mint az olajba hulló égő gyufaszálból fellobbanó lángfüzér.

– Miután elhagytuk a hajót, a reaktor azonnal felrobbant – Kyle elővette a szkennert, és megvizsgálta a fájdalomtól remegő Andrew-t. – A lökéshullám letaszított minket a menekülési pályánkról. A műszerek teljesen megkergültek. A pajzsunk azonnal elszállt, akárcsak a kormánymű. A hajót beszippantotta a bolygó gravitációs mezője…

– …És lezuhantunk. – Andrew hangosan felköhögött. Bár Kyle nem mutatta jelét, de látta a véres köpetett a hóban. – A többi hajó? A Morrigan? A Fermat?

– Őszintén szólva, nagyon lefoglalt, hogy ne égjünk el az atmoszférába érve. Csak az aranysárga sugárnyalábokat láttam, ahogy cikáztak fel-alá, egymás után pusztítva el a cirkálóinkat és a vadászainkat.

– A mentőkabinok? Valaki csak túlélte…

– Andy, nem tudom! – A szkenner befejezte az adatgyűjtést, és megkezdte a kiértékelést. – Pár perc, és megvagyunk. Szóval, miután a platilram[5] burkolat felforrósodott a triplájára, a hajtómű is kezdte feladni. A hegyek sebesen szaladtak el alattunk. Csak azon imádkoztam, hogy elég hosszú legyen a leszállási ívünk. Szerencsére még működött a robotpilóta. Mikor elfogytak a hegyek, beállítottam egy landolási görbét, rád adtam a kabátot és a nadrágot, kikaptam a tároló rekeszekből a két hátizsákot, és mikor elég közel értünk a talajhoz, kinyitottam a zsilipet, és kidobtam őket. Csak pár másodpercünk maradt a becsapódásig. Megragadtalak, és kidobtalak a gépből, majd utánad ugrottam.

A szkenner hangosan csipogott.

– Köszönöm. Köszönöm, hogy megmentettél.

Kyle arca megmerevedett. Véres ábrázata most olyan volt, mint egy bennszülött őslakos, a Zorios 3-ról. [6]

– Még ne hálálkodj. A műszer szerint komoly belső vérzésed van. Több bordád eltört, és végigkarcolta a tüdődet. Meg kell, hogy műtselek, különben itt fogsz elpatkolni.

– És mivel akarsz nekem esni, a mennyezetről lelógó jégcsapokkal?

– Legalább a cinikus humorod megmaradt. Ez biztató. Szerencsédre a parancsnokság elfogadta a javaslatomat az egészségügyi felszerelést illetően. Az új parancs szerint minden hajót, beleértve a kompokat és mentőkabinokat, életmentő műtétek elvégzésére alkalmas eszközökkel kellett felszerelni. – Kyle megrázta az egyik hátizsákot. – Van itt minden, ami kell.

– Na, várj egy kicsit – Andrew kissé megrémült az orvos könnyelműségétől. Megpróbált kissé hátrébb kúszni, de a barlang jeges fala megállította. – Ezt beszéljük meg. Biztos, hogy…

– Andy, bízz bennem! – Kyle nem is tudja, hogy amit kér, az a lehetetlennel határos.

Évekkel korábban, az egyik eltávozás alkalmával, Andrew néhány barátjával az egyik bárba mentek lazítani, az egyik peremvidéki kolónián. Hat hónap határ menti járőrszolgálat után jólesett nekik egy kis szabadság. Javában iszogattak, mikor Andrew véletlenül nekiütközött egy kommandósnak, aki a Machaon csillaghajón szolgált. A kommandós egy fejjel magasabb volt, széles árnyéka rávetült Andrew-ra. A férfi nehezményezte, hogy az élénk lila koktél a poharából szürkéskék egyenruhájára vándorolt. Andrew kitért az első ütés elől, de a másodikat már nem sikerült kivédenie. Az ökölcsapás felszakította az arcát, elesett és combnyaktörést szenvedett. Az orvosok jó munkát végeztek, de a műtét során véletlenül elvágtak egy idegrostot, amitől Andrew átmenetileg lebénult.

– Ne izguljon, Mr. Lindsay – nyugtatta az orvos –, egy perc, és rendbe hozzuk. Jobb lesz, mint új korában.

Többen mondták Andrew-nak, hogy adjon hálát az égnek, amiért túlléptek a sötét középkoron. Évszázadokkal a modern orvostudomány megjelenése előtt egy ilyen beavatkozás életre szóló fájdalommal járt. Andrew fájdalma csupán három hétig tartott, bár olyan hosszú volt, mint egy örökkévalóság.

– Andrew, ha nem műtelek meg, meg fogsz halni – Kyle hangjából sugárzott az erélyesség és a határozottság. Összeillesztette a hátizsákból előkerülő platilram csöveket, majd az integrált fényszórókat Andrew felé fordította. A férfi mellkasára és hasára fókuszálta a hidegfényű világítótestet.

Andrew tudomást sem vett a vakító fényforrásról, hosszú percekig meredt maga elé. Normál körülmények között tanácsot kért volna Jennifertől, aki buzgón győzködte volna, hogy ez az egyetlen megoldás. Normál körülmények között ez meg sem történt volna.

– Akkor csináld – mondta végül.

– Ez most fájni fog. Próbálj nem mocorogni.

– Semmi érzéstelenítés?

– Az injektorok megsérültek a becsapódáskor.

– Remek – Andrew vett egy mély levegőt, és köpött egy véreset. – Essünk túl rajta.

Andrew gyötrelmes kiáltása visszaverődött a sziklafalakról, miközben a lézerszike vékony, vörös sugara bemetszést ejtett a mellkasán. Szeméből könnyek fakadtak, melyek jéggé fagytak, még mielőtt a földbe csapódtak volna.

2

Andrew folyamatosan mocorgott. Kyle csupán néhány centis vágást ejtett a férfi mellkasán, de a nyíláson beáramló jeges nitrogén-oxigén koncentráció csak fokozta a fájdalmát. Miközben Kyle mindkét térdével ránehezedett Andrew hadonászó kezére, szeme a férfi fájdalomtól eltorzult arcát figyelte. Abban a percben bármit megadott volna egy nyugtatóval teli fecskendőért.

Nem bírom! NEM BÍROM TOVÁBB! ÉRZÉSTELENÍTŐT! – ordításába beleremegtek a plafonról meredő jégcsapok.

Nyugodj már meg, Andy! Az Isten szerelmére, NYUGODJ MEG!

De Andrew tovább ficánkolt. Kyle nem tudta, hogy magánál van-e, vagy elméjén teljesen eluralkodott a fájdalom okozta őrület.

Kyle érezte, ahogy a lába beleütközött valamibe. Az egyik sugárvető. És pont kéz közelbe rúgta. Utánanyúlt, átállította rajta a sugárfrekvenciát, majd Andrew-ra célzott.

– Nagyon sajnálom, Andy – a kék sugárnyaláb a férfi mellkasába csapódott. Andrew kiterült a jeges talajon. Nem mozdult.

Kyle lemászott Andrew-ról, és levegő után kapkodva próbálta felfogni, hogy épp mi is történik körülötte. Érezte, ahogy a bőre alatti idegszálak folyamatosan bizseregnek. A legelső műtétje óta nem volt ennyire ideges.

A szkennerrel azonosította a testüreg falában lévő sérüléseket, majd kinyitotta az egészségügyi készletet, és elővette az érregenerátort. Az Andrew mellkasába áramló hideg levegő lelassította ugyan a vérzést, de a férfi tüdeje félig megtelt vérrel. A krómszínű, kúp alakú eszközt a sérült érhálózat irányába helyezte, majd aktiválta azt. Halk, egyenletes pittyegés követte a speciális amplitúdójú, sárga sugárnyalábot, amely lassan újjáépítette az érfalakat, és növekedésre sarkallta a sejteket.

A vérzés elállt, de a mellkasüreg még mindig tele volt vérrel. A hajóorvos elővette a szkennert, és Andrew nyitott torzója fölé tartotta. A kijelzőn megjelenő adatok láttán Kyle maradék nyugalma szertefoszlott. A mellkasba jutott hideg levegő hatására Andrew szervei szinte teljesen kihűltek.

Kyle megragadta az egyik állólámpát, és a mikrokonzol kijelzőjén végzett némi módosítást. A világítótest fénye hideg fehérről meleg narancsságára változott. Azonnal Andrew nyitott mellkasa fölé helyezte. Remélte, hogy ezáltal elegendő hőt tud termelni a szervek számára, míg be nem zárja a mellkast.

Szabad kezével az orvosi készletben kotorászott, míg egy vörös színű henger akadt a kezébe, melynek egyik oldala szilikon tölcsérben végződött. Szabványos orvosi vákuumtartály volt, amivel mérgező gázokat szoktak begyűjteni a felderítők, hogy később laboratóriumi körülmények között kinyerjék belőlük a hasznos részecskéket.

Nem maradt sok idő hátra. Kyle az egyik kőre támasztotta a lámpát, és újra kutatni kezdett a táskában.

Mit meg nem adnék egy steril mezőgenerátorért.

A másodpercek óráknak tűntek, mire végül megtalálta a sanguinem clotting modulátort[7] . A vékony, henger alakú, parányi vetőcsövekben végződő eszközt a vérrel teli mellkas fölé tartotta, majd aktiválta. Halk, sziszegő hang kísérte a koncentrált, bíbor színű sugarat. A hideg, megfagyott vér hevülni kezdett, mígnem újra folyékonnyá vált. Kyle belenyomta a szilikon tölcsért Andrew mellkasába, és aktiválta az eszközt.

Ez az! – bizakodott Kyle, miközben a vér lassan teljesen eltűnt Andrew mellkasüregéből.

Kyle letette maga mellé a vákuumtartályt, és újra a nyitott thorax fölé tartotta. A jobb tüdőlebenyből ugyan még mindig szivárgott némi vér, de ez kevés lett volna, hogy újra elárassza a mellkast. Az érregenerátorral hamar helyrehozta a sérülést. A tüdő után a vese állapotát stabilizálta.