A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Pierre Lemaitre: Le Grand Monde

Calmann-Lévy, 2022, Párizs

Első kiadás

A műfordító munkája során a Centre national du livre ösztöndíjában részesült.

Fordította Molnár Zsófia

Copyright © Calmann-Lévy, 2022

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Molnár Zsófia, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Féder Márta

Borítóillusztráció © Antoine Pascal/akg-images

Indochine – Chargeurs Réunis / Plakat von Sandy-Hook

Grafische Gestaltung: Georges Taboureau, genannt Sandy-Hook (1879–1960)

Szerzőfotó © Thierry Rajic Figure

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Takács M. József

Kézirat-előkészítő Kővári Bettina

Korrektor Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-633-102-3

Tartalom

I. Bejrút, 1948. március

1. Ha már úgyis eldöntötted, hogy elmész

2. A felügyelet állítja ki az engedélyeket

3. A friss újság illata

4. Márpedig egyszer ennek is véget kell érnie…

5. Azonnal lerí róla, milyen ember…

6. A lányt a hídról már rég elnyelte a messzeség

7. Amúgy nem túl szép dolog gúnyolódni

8. Perzselő vágy

9. Senki és semmi nem tudta volna megállítani

10. Hamarosan csak a legrosszabb helyek maradnak

11. Ellenőriztem a tartalmát, egyetlen frank sem hiányzik belőle

12. Vannak az ember életében olyan pillanatok, amelyek mindent felborítanak

13. Nélkülem ne tegyél semmit, beszéljük meg

14. Hátha történik végre valami

15. Egyhamar nem fogják elkapni azt a csúnya, ordas farkast

16. Integess oda az öcsédnek

17. Meg fogják találni Étienne leveleit…

II. Saigon, 1948. szeptember

18. Egyenesen Dániából akarják behozatni

19. Ideje lefölözni a hasznot

20. Nem egészen erre számítottam

21. Csupán alázatos szolga vagyok

22. Kárpótlást követelek

23. Mégis mit kezdjek most veled?

24. Nekem is van életem

25. A diplomáciai futárszolgálatnak hála, natürlich!

26. A helyedben én azért odamennék

27. Remélem, mindenki tud követni…

28. Az embereket viszont ez érdekli

29. Az efféle gondolatok nem vezetnek jóra…

30. Ha esik, felhúzzuk a vitorlát!

31. Elég bonyolultnak tűnik

32. Gyilkos!

33. Ha nem segít neki senki, akkor vége, ennyi volt

III. 1948. október

34. Nem száll elégszer repülőgépre

35. Ez egyáltalán nem vall Étienne-re

36. Ismét zsákutcába jutott

37. Bántani akarta a lányt

38. Ó, milyen sajnálatos!

39. Sem most, sem korábban

40. Az ügy meglehetősen kényes természetű

41. Mindenképpen

42. Igazad van

43. Ha nincs bizonyíték, nincs nyomozás

44. Mindenki úgy boldogult, ahogy tudott

45. Az nem a világ vége

46. Nem kis fájdalommal járt

47. Megéri a pénzét!

48. Vége van

Epilógus
1948. november 18.

49. Jól tetted

Köszönetnyilvánítás

Pierre Assouline-nak

barátsággal

Pascaline-nak

Erről regényeket lehetne írni.

LUCIEN BODARD:

La Guerre d’Indochine{1}

De ha valami, egy dolog bizonyos: semmilyen történetnek sincs soha igazában vége.

ROBERT PENN WARREN:

Repül a nehéz kő{2}

I.
Bejrút, 1948. március

1.
Ha már úgyis eldöntötted, hogy elmész

A családi felvonulás, amely mindig ugyanazon az útvonalon, a francia népről elnevezett sugárúton haladt végig, az évek során sokféle arcát mutatta már, de ilyen gyászosra még egyszer sem sikeredett. Ebben az évben viszont úgy festett, mintha a rokonság a családfő feleségét kísérné utolsó útjára, azt az apró részletet leszámítva, hogy Pelletier asszony még nagyon is eleven volt. A férje szokás szerint peckesen menetelt az élen, ami annál nagyobb feltűnést keltett, mivel az asszony tőle messze lemaradva szinte csak vonszolta magát, folyton meg-megállt, és mint a haldokló, aki siettetné a véget, könyörgő pillantásokat vetett oldalvást a fiára, Étienne-re. Utánuk a családban csak Dundusnak becézett Jean masírozott az elsőszülött merev méltóságával, karján a felesége, Geneviève illegette magát. A sort végül François és Hélène zárta.

Legelöl Pelletier úr széles mosollyal üdvözölte az utcai dinnye- és uborkaárusokat, odaintett minden cipőtisztító fiúnak, mint valami előkelőség, aki a saját koronázási ünnepségére tart, ami egyébiránt nem állt messze a valóságtól.

A „Pelletier-zarándoklatot” minden év márciusának első vasárnapján tartották, ha esett, ha fújt. A gyerekek már ebbe születtek bele. Egy közeli ismerős esküvőjét, az óévbúcsúztatót, a húsvéti báránysültet bármikor kihagyhatták, de az fel sem merülhetett, hogy a szappanfőző üzem alapításának évfordulóján ne jelenjenek meg. Idén a biztonság kedvéért a családfő még az útiköltséget is kifizette, hogy a jeles alkalomra François, Jean és a neje mindenképp hazatérjenek Párizsból.

Az éves rituálé a következőképpen nézett ki.

I. felvonás: komótos vonulás az üzemig, főként a szomszédság és az ismerősök kedvéért.

II. felvonás: az üzem bejárása, noha a család összes tagja betéve ismerte minden zugát.

III. felvonás: séta vissza a Franciák sugárútján, közben egy rövid megálló az Oszlopos kávéházban egy pohár italra, hogy megjöjjön az étvágy.

IV. felvonás: nagy, közös családi étkezés.

– Így egy füst alatt négyszer is elunhatjuk magunkat – szokta volt mondogatni François.

El kell ismerni, hogy hazafelé menet a kávéházban meglehetősen kínosan vette ki magát, amikor Pelletier úr mindazok okulására, akik hajlandók voltak végighallgatni – mivel ő fizette a rundot –, elővezette a család tanulságos történetének jelentősebb epizódjait a legelső ismert Pelletier-től (aki a legendárium szerint bizonyíthatóan Ney marsall mellett szolgált) egészen szerény személyéig és a „Pelletier és fia” megalapításáig, amelyben a dinasztia kiteljesedését látta.

Louis Pelletier nyugodt természetű férfi volt, az a fajta, aki nem egykönnyen veszíti el a hidegvérét. Finom rajzolatú szája fölé, amelyet kivétel nélkül minden gyermekére átörökített, mintha csak azért növesztett volna vékony, immár őszbe hajló bajuszkát, hogy kiemelje fejére simuló, hófehér haját, amelyre igencsak büszke volt. „Negyvenéves korára a család minden férfi tagja megkopaszodott!”, hangoztatta kérkedőn, mintha maga az a tény, hogy neki nem hullott ki a haja, azt igazolta volna, hogy vele révbe ért a Pelletier-vérvonal. Csapott vállához képest a csípője aránytalanul kiszélesedett a korral. „Elmehetnék modellnek Saint-Galmier-ba”, jegyezte meg néha viccesen, a városkából származó, jellegzetes, karcsú nyakú, lefelé csinosan kiöblösödő ásványvizes palackokra célozva. Derűs lényéből energia sugárzott, meg valami cseppet sem hivalkodó elégedettségérzés. Igaz, ami igaz, volt is mitől elégedettnek lennie. A vállalkozását egy szerény szappanfőző műhellyel indította a húszas években, azt fejlesztette fel „a kézműves ipar minőségét az ipari hatékonysággal ötvözve” – szerette az efféle, tömören zengzetes mondatokat. Úgy képzelte, hogy az a kis manufaktúra, amely egy kőhajításnyira volt a főtértől, idővel a város vezető iparágává nőheti ki magát. Hogy néhány év alatt a Pelletier-k ugyanúgy beírják magukat Bejrút történelmébe, mint a Wendelek Lotaringiáéba, a Michelinek Clermont-Ferrand-éba vagy a Schneiderek Le Creusot-éba. Azóta az ambícióiból valamelyest lejjebb adott, de azért továbbra is el-eldicsekedett vele, hogy bizony megalapozta „a libanoni ipar egyik virágzó ágazatát”, amit senki sem mert volna elvitatni tőle. Az évek során rengeteg újítást vezetett be, a hagyományos receptekhez új összetevőket, mandula-, pálma- vagy gyapotmagolajat kevert, átgondolta a lepárlás feltételeit, módosított az olajsavak arányán, és így tovább.

A harmincas évek kedveztek az üzletnek, a Pelletier társaság több manufaktúrát is felvásárolt, Tripoliban, Aleppóban és Damaszkuszban is terjeszkedett. Noha kívülről nézve a család nem élt nagy lábon, a vagyon minden bizonnyal szépen gyarapodott.

Míg a leányvállalatok irányítását másokra bízta, a gyártás minőségét maga Louis Pelletier felügyelte, és ezt a világ minden kincséért sem adta volna ki a kezéből. Következésképpen kötelességének érezte, hogy rendszeresen végigjárja a kihelyezett üzemeket, nemegyszer bejelentés nélkül érkezett, hogy mintát vegyen, vegyelemezzen, és szükség esetén kicsit igazítson a gyártási eljáráson.

Saját bevallása szerint nem volt túlságosan oda az utazgatásért. „Szívesebben ülök itthon…”, mondogatta, némiképp mentegetőzve. Volt valami rejtélyes tisztsége egy veteránszövetségben, amelynek ügyei időnként Párizsba szólították, de az ottani feladatai szemmel láthatóan nem róttak rá túlságosan nagy felelősséget, mivel minden erejét és tehetségét inkább az üzem és a „szappanja” minőségének szolgálatába állította, az volt az ő igazi büszkesége. Semmi sem tette boldogabbá, mint amikor hosszasan nézhette a gőzölgő üstöket, amelyeknek a hőmérsékletét egy egész csapat embere napi huszonnégy órában ellenőrizte, vagy csodálattal követhette, ahogy a folyékony szappan végighömpölyög a csővezeték vájatában az öntőrámákig. Amikor pedig a táblák feldarabolására került a sor, a művelettől egyenesen könny szökött a szemébe. „Ezt most egy kicsit átveszem”, lépett oda időnként a gyártósor utolsó munkásához, aki ilyenkor szó nélkül félreállt. És a tulajdonos a beosztottak szeme láttára elhelyezkedett a vágógép mellett, ahol a futószalagon egymás után érkeztek elé az olajzöld szappantömbök, amelyekre egy-egy nem túl gyenge, de nem is túl határozott kalapácsütéssel saját kezűleg nyomta rá az üzem homlokzatát két cédruslevél között ábrázoló „Pelletier szappan” bélyegzőt. A személyzet irányítása, az alapanyagok beszerzése, az áruszállítás és a könyvelés a felesége reszortja volt. Ő maga kizárólag a gyártással foglalatoskodott. Rendszeresen előfordult, hogy az éjszaka közepén felpattant a biciklijére (automobilt nem vezetett, fel sem merült benne, hogy talán kipróbálhatná), és elkerekezett az üzembe, hogy újabb mintákat vegyen, amelyeket képes volt hajnalig vizsgálgatni az ügyeletes szappanfőző mesterrel.

Úgy tartotta, hogy a Pelletier Szappanház azon a napon született meg ténylegesen, amikor a műhelybe beállította az első nagy üstöt, amelyet – legalábbis állítása szerint – Kolumbusz Kristóf három hajója közül az egyik, a Niña tiszteletére Ninonnak nevezett el, és a nevét rá is vésette egy kis réztáblára, amelyet a cédrusleveles jelképpel kiegészítve odarögzített a tartály talapzatára. Amikor két évvel később a második üstöt Pelletier úr Castiglionénak keresztelte el, a felesége igencsak ráncolta a szemöldökét, mivel el sem tudta képzelni, hogy jön ez Amerika felfedezéséhez. A harmadik tartály (a Païva) érkezésekor az asszony már egyenesen zavarba jött. Felvilágosításért François-hoz fordult, elvégre ő volt a család esze, a gyerekei közül az egyetlen, akinek idő előtt sikerült letennie az érettségit.

– Mindhárom kitartott nőkről kapta a nevét, mama. Az első Ninon de Lenclos-ról, a második III. Napóleon szeretőjéről, Virginia de Castiglionéról. A Païva pedig egy Esther Lachmann nevű félvilági nő gúnyneve volt, akit kellő fizetség fejében bárki megkaphatott.

Pelletier asszony szóhoz sem jutott.

– Olyanokról…?

– Igen, mama – bólogatott teljes nyugalommal François –, olyanokról.

– Jaj, dehogy! – tiltakozott Pelletier úr vehemensen, amikor a felesége kérdőre vonta. – Úri nők voltak, Angèle. És azért róluk neveztem el az üstjeimet, mert úgy szeretem őket, mintha az udvarhölgyeim lennének, nincs több emögött…

– Feslett életű nőszemélyek.

– Mi tagadás, nem voltak egészen feddhetetlenek… De nem ez a lényeg.

Pelletier asszony szinte tetszelgett a férje feltételezett hűtlenségében. Mintha az még hízelgett volna is neki. Valójában Louis soha nem csalta meg, de az asszony minden alkalmat megragadott, hogy nyilvánosan az ura fejére olvassa az eltévelyedéseit, amelyekről maga is tudta, hogy csupán a képzeletében léteznek. Szemére vetette például azt, hogy párizsi útjain Pelletier úr mindig az Európa Szállóban vett ki szobát. Balsorsára otthon gyakran dicsérte a szíves bánásmódot, amellyel a tulajdonosnő, Ducrau asszony körülvette, akit hitvese mindig csak „a férjem szeretőjeként”, vagy – a gyermekei előtt – „az apátok szeretőjeként” emlegetett. Louis nem győzte visszaverni a támadást. „De hát Ducrau asszony legalább kétszáz éves, Angèle!”, csitította, de a feleségét teljességgel hidegen hagyta az érvelése, csak rálegyintett: „Meséld ezt másnak!”, mint aki tudja, amit tud.

De jelen pillanatban Pelletier asszony egészen mással volt elfoglalva, mint hogy a férje szeretői vagy a szappanfőző üstök szégyenletes elnevezése miatt zsörtölődjön: nevezetesen a túléléssel.

És egyáltalán nem volt biztos benne, hogy menni fog.

A menet épphogy elhagyta az Al Madzsidié-mecsetet. A távolság, amelyet az üzemig még meg kellett tennie, számára teljesíthetetlennek tűnt.

– Menj csak, Étienne, hagyj…

Kis híján kicsúszott a száján, hogy „hagyj itt meghalni”, de némi belátás még maradt benne, és persze kinevettetni sem akarta volna magát (az utcán lépten-nyomon ismerősökkel találkoztak szembe), így végül nem mondta ki. Csak lelassított, és a halántékához nyomta a zsebkendőjét. A tengeri szellő friss, tavaszi fuvallatot sodort a város fölé, senki sem izzadt, neki sem volt melege. De azért intett Étienne-nek, hogy állítson meg egy italárust, és vegyen tőle egy pohár tamarinduszszörpöt, amelyet olyan kényszeredetten kortyolt el, mintha bürökfőzetet erőltetne le a torkán. Azon túl, hogy egy ujjal finoman feltolta a kalapját, hogy alatta végigsimíthasson a homlokán, másként nemigen tudta kifejezésre juttatni, mennyire el van gyötörve. Pár lépés után megint megállt, a mellkasára szorította a kezét, levegő után kapkodott. Étienne hátrafordult, tekintetével Hélène-t kereste, és arcán a tehetetlenség kifejezésével jelezte: ez van, ő megmondta. Az, hogy a gyermekei egymás után kirepültek, minden alkalommal egy újabb szöget vert az anyjuk szívébe.

– De hát Angèle, felnőttek már, nem tarthatod őket egész életükben a szoknyád mellett – fogta a pártjukat az apjuk –, ez így van rendjén, hogy elhagyják a szülői házat…

– Ők nem egyszerűen elmennek, Louis: menekülnek innen!

Pelletier úr leeresztette a karját. A felesége mindig úgy csavarta a szavakat, hogy egykettőre lefegyverezte.

– Menj csak, menj… – lihegte Pelletier asszony –, ne is törődj velem…

Étienne jobbnak látta, ha inkább nem felesel vissza, csak szorosan belekarolt az anyjába, hogy a kimerültsége ellenére járásra bírja. Ha araszolva is, de egyszer csak odaérnek. Ezúttal neki kellett támogatnia az anyját, elvégre most miatta rogyadozott, ő volt a bűnös, a gaz áruló.

Nem egy hasonló bejelentésen voltak már túl, amire a mai napig mindenki nagyon jól emlékezett.

Amikor két évvel korábban François közölte, hogy a tanulmányait Párizsban kívánja folytatni az École normale supérieure patinás padsoraiban, az anyjuk ájultan terült el a konyha kövezetén.

– Felettébb különös… – óvatoskodott a diagnózissal Doueiri doktor, akinek egész pályafutása alatt nemigen volt dolga mással, csak napszúrással és torokgyulladással (és aki egyébiránt nem éppen a lélekjelenlétéről volt híres, mivel a betegei minden apró egészségügyi problémájától kétségbeesett, és az orvoslás helyett inkább a kártyaasztalnál brillírozott).

François egy teljes napon át ült az anyja ágya szélén, és hallgatta tőle, amíg álomba nem siránkozta magát, hogy milyen hálátlan az ő fia, és hogy a családja fogja a sírba vinni. „És te, te meg persze nem mondasz erre semmit”, vetette oda az urának.

– Az École normale azért nem semmi… – felelte halkan a férfi, de aztán sietve felült a kerékpárjára, és elkarikázott az üzembe.

Amikor Pelletier asszony végre hajlandó volt kikelni az ágyból, François-ra újabb, nem kevésbé gyötrelmes megpróbáltatás várt, amennyiben végig kellett néznie, ahogy az anyja „összekészíti a holmiját”. „Ha már úgyis eldöntötted, hogy elmész…”, morogta napjában legalább tízszer az orra alatt, miközben hajtogatott, szelektált, oszlopokba rakosgatta François ruháit és a felhalmozott elemózsiát. Kezdetben olyan féltő gonddal sürgött-forgott, mintha a fia kelengyéjét válogatná, de a meglehetősen hosszúra nyúló művelet egyre kínosabbá vált. Pelletier asszony minden apróságon felbosszantotta magát, csapkodott, és a szomorúsága fokozatosan haragba fordult át. François-ban már nem a felnőtt fiát látta, akitől fáj elválnia, hanem egy hálátlan kölyköt, aki rászolgált, hogy kiebrudalják a szülői házból.

Igazság szerint Pelletier asszony egy régi ügyet vert le akkor a fián. Azóta sem tudta megemészteni azt a levelet, amelyet François tizennyolc éves korában, 1941 májusában hagyott nekik a tálalón, és Kasztinába szökött, hogy ott Legentilhomme tábornok oldalán csatlakozzon a Szabad Franciaország első könnyű hadosztályához. Különös módon azt az első árulást jobban megértette. Háború volt, a fia részt akart venni benne, ami becsületére vált, nem a tanulmányai szólították el otthonról, amelyeket Bejrútban ugyanúgy el tudott volna végezni, mint Franciaországban.

– Nem, mama – magyarázta neki François –, itt nincs rá lehetőség…

– Értem én, persze! Mert az itteni oktatás nem elég jó az „uraságnak”!

Amikor François egy dugig tömött utazóláda kíséretében hajóra szállt, Pelletier asszony nyugodtan és méltósággal viselte. „Vigyázz magadra, rendben?”, súgta egészen közelről a fülébe. Louis félt, hogy a felesége meg akarja várni, amíg a hajó teljesen eltűnik a szemhatáron, de amint az elrugaszkodott a parttól, az asszony karon fogta az urát, és csak annyit mondott: „Remélem, nem felejt majd el írni…”

Azzal visszavette a napi teendőit. Az elválás okozta megrázkódtatás pedig lassanként enyhült. Olyannyira, hogy miután François felvételt nyert a neves felsőoktatási intézménybe, a bűne mintha menten elévült volna, és Pelletier asszony mellét ismét büszkeség dagasztotta a fia miatt, aki valamelyest neki is köszönhette, hogy felkerekedett, és micsoda sikert ért el.

Nem sokkal később Jean, az elsőszülött is bejelentette, hogy a feleségével elhagyja Bejrútot, és szintén Párizsba költözik. Alig tizennyolc hónap telt el François elutazása óta.

– Ó, hát te is? – sóhajtotta Angèle.

Ágynak esett, nem akart látni senkit, még Jeant sem volt hajlandó fogadni.

Doueiri doktor, aki időközben sem tanulta ki alaposabban a szakmáját, azt javasolta, hogy áztassa a lábát szódabikarbónás vízben. „Doueiri egy marha”, gondolta Louis, bár ez senkinek sem volt újdonság.

Angèle-t Dundus elvesztése kevésbé viselte meg, mint François-é. Jean hónapok óta nem volt jól, próbált háttérbe húzódni, és az anyja ezt tökéletesen látta. És pusztán azért zárkózott be a szobájába, mert nem akarta, hogy a legidősebb fia azt higgye, az ő távozása kevésbé fáj neki, mint az öccséé.

Amíg várta, hogy a felesége végre elődugja az orrát, Pelletier úr a gyárból hazafelé beiktatott egy rövidke megállót, hogy az Oszlopos kávéházban lehajtson pár pohár Cinzanót.

A pincér, aki naphosszat az egyiptomi díva, Oum Kalsoum dalait hallgatta, elővette az ostáblát, hátha rá tudja venni a vendéget egy partira, egy kis kikapcsolódás neki is járt, pláne, hogy a teremben alig voltak.

– Miért is ne… – állt rá Louis.

És amikor a pincér a felesége felől érdeklődött:

– Már sokkal jobban van… – felelte. – Pár nap, és újra erőre kap, bár ez nem a doktoron múlik.

Doueiri a környéken intézménynek számított, a szolgálatait mindenki igénybe vette, még ha benne volt is a pakliban, hogy a beavatkozása netalántán nagyobb kárt tesz a betegben, mint maga a kórság.

– Doueiri egy kókler – jegyezte meg a pincér.

– Nem, Doueiri egy marha.

– A kettő majdnem ugyanaz.

Pelletier úr épp dobni készült, de a keze hirtelen megállt.

– Nem, egyáltalán nem ugyanaz. Az az ember, akinek megpróbálsz elmagyarázni egy dolgot, és még harmadjára sem érti meg, az nem kókler, az csak simán ostoba. De ha ahelyett, hogy bevallaná, hogy nem érti, a végén úgy tesz, mintha értené, sőt jobban tudná nálad, akkor nyugodtan kijelenthetjük, hogy egy igazi marha.

A pincér elbiggyesztette a száját.

– Ez esetben Doueiri kétségtelenül egy marha.

A játszma végeztével Louis kiitta az utolsó korty Cinzanót a poharából, és gondolkodóba esett. Úgy ismerte a feleségét, mint a tenyerét, következésképpen tisztában volt azzal, hogy ha nincs rá különösebb oka, Angèle nem fog sietni összekapni magát. Ezért visszabiciklizett az üzembe, és felmarkolt egy köteg frissen rendezett számlát. Odahaza pedig bement Angèle szobájába, és átadta neki az egészet.

– Louis! – hördült fel az asszony. – Ne mondd, hogy ezeket mind kifizetted!

– Nos… Majd megpróbálom behozni valahogyan – makogta zavartan a férje, majd sietve távozott.

Visszament a gyárba („Te jó ég – gondolta, miközben lendületesen tekerte a pedált –, legyen már ennek vége…!”), bevette magát az irodába, megírt egy csekket, majd fogta, és rögtön szét is tépte. Aztán a fecniket betette egy borítékba, és azt otthagyta szem előtt a felesége íróasztalán.

Másnap Pelletier asszony ismét munkába állt.

Két nappal később Jean és Geneviève felszedelőzködött. „Vigyázz magadra…”, súgta oda Dundusnak az anyja. És amikor a hajó kifutott a kikötőből, belekarolt a férjébe, és azt mondta: „Remélem, Geneviève nem felejt majd el írni…”

És most meg Étienne…

Pelletier asszony ismét megtorpant.

– Indokínába?! De hát ott dúl a háború!

Étienne már vagy ezerszer elmagyarázta neki, hogy igen, persze, háború van, de azért ez így nem egészen igaz. Hogyan tudná megértetni vele?

– Az nem igazi háború, mama, nevezzük inkább konfliktusnak.

– Az olyan konfliktust, amelyben halomra hullanak az emberek, háborúnak hívják.

Azzal az asszony hosszasan fújta az orrát, majd felnézett a fiára. A fejét nem tette volna rá, de a maga részéről mindig is úgy tartotta, hogy a három fia közül Étienne a legjóképűbb. Tele volt kérdésekkel, legszívesebben ott helyben ráontotta volna a fiára mindet, de a tartásából, beesett vállából, elrévedő tekintetéből látszott, hogy nem fogja feltenni őket, mert előre tudta, milyen válaszokat kapna.

{1} Az indokínai háború

{2} Magvető, Budapest, 1970, fordította Vajda Endre.