Kartal visszatér

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

„Színház az egész világ”

Keserű komédia

Marco Polo

Ifjúsági regények

A Sánta Bölény

A genovai fogoly

Rájuk fújt az Isten…

A gézengúzok meg az idegenforgalom

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Az a híres Háry János

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Családregény

Annyi év után

Novelláskötetek

Kék Adria és más elbeszélések

A legelső törvény – fantasztikus novellák

Színdarabok

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Botrány a suliban

Rónaszegi Miklós

Kartal visszatér

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1977
Szecskó Tamás rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1977
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2026

ISBN 978-3-9827283-9-1

www.ronaszegimiklos.com

Első fejezet

A palotatitkár – Vajon miben töröd a fejed? – Lóránd lovag öröme – Így szól a parancs, uram! – Czudar Demján suttogásai – A kis Lajos herceg – Léva várának hajdani kapitánya – Egy mondat a nagy merényletről

– Valaki mégis hiányzik! – csattant fel a király hangja.

– Felséges úr, ez a teljes névsor.

– Valaki hiányzik! Gondolkozz csak, Demján!

A király lenézett a visegrádi fellegvár palotaablakából a Dunára. Mord hegyek között ezüstködöket csillantva kanyargott a csendes folyam. A szédítő mélyben mintha maga is ömlő ezüst volna. Fövenyén parányi pontok látszottak: marhacsorda áll ott csűdig a vízben. Messzebb talán egy szekér mozog. Ide fel nem hallatszik sem a kolomp hangja, sem a szekér zörgése.

Csönd és magasság. Mintha madárként lebegne az ember, és szárnyával ölelné a tájat.

– Nos?

– Felség, bárhogy is nézem…

– Nézegesd csak, Demján!

Czudar Demján, a palotatitkár kötelességtudóan bólintott a királyi parancsra, és nagy figyelemmel újra meg újra átvizsgálta a kezében tartott jegyzéket. Oda és vissza sorra vette a neveket, de nem talált senkit, aki a névsorból hiányzott volna. Zavartan köhécselt, és lapos pillantást vetett urára, aki még mindig hátratett kézzel állt az ablaknál, és elmerülten csodálta az irdatlan mélységet.

– Engedelmeddel szólván, felséges uram, a nagy királyok találkozóján itt lesz mindenki, aki igaz híved a magyar főurak közül. Ha kívánod, újra felolvasom.

– Hagyd.

E pillanatban az alázatos riadalom készséges ragyogássá változott a Czudar Demján képén.

– Hohó! – nevetgélt váratlanul. – Tréfálni kegyeskedel, és én ostoba, nem értem. Hát persze, persze, hiányoznak ugyebár… a vendégek. Éppen ők maguk, akik bölcs politikád nyomán a barátainkká lettek. Kázmér lengyel király, felséges sógorod, aztán János cseh király, továbbá Ulászló lengyel herceg, valamint Károly morva őrgróf, aki a cseh király fia, és hogy a sort folytassam…

– Ne folytasd. Itt lesznek ők a maguk idejében. Nem lóhalálában vágtáznak, hanem vendégségbe jönnek, hogy egyezséget kössünk. Amúgy is október elejére várjuk őket. Mit akarsz hát?

A fiatalember hosszú képén, fátyolos szemén a teljes tanácstalanság tükröződött.

– Október… – nyögte. – Szép vadászatokat rendezünk majd. Arra is felkészült a palota, uram.

– Vadászatok. Hm.

– Továbbá máris fel vannak díszítve, puha párnákkal bélelve a felséges vendégek szobái. Berendeltem a legjobb szakácsokat. Századosuk már töri a fejét a gazdag és változatos étkek összeállításán.

– Ne kotyogj annyit.

Károly Róbert, a magyarok királya ingerülten ingatta a fejét, de még nem fordult el az ablaktól. Már nem is a tájat nézte. Egy nagyszerű lovag képe bukkant fel az emlékezetében, olyan élesen, mintha csak tegnap látta volna utoljára. Barna képe, fekete üstöke, daliás termete és vidáman csillogó, különös nézésű szeme… Ó, igen, mintha csak tegnap látta volna.

Mintha csak tegnap adta volna ki az útját.

– Pedig hát öt éve már – suttogta maga elé. És hozzátette: – Hogy múlik az idő.

Czudar Demján készségesen sóhajtott.

– Isten kegyelméből valóban szép az idő, felséges uram borunk is bőven lesz az idén.

Károly, Róbert végre elfordult az ablaktól, és keményen ránézett.

– Nem azt mondtam, hogy szép az idő, hanem azt, hogy múlik.

– Valóban, felség. Az idő múlik. Szépen múlik.

– Szamár.

– Ahogy óhajtod, uram. Mindent előkészítettünk. A felséges vendégek akár már holnap is megérkezhetnének.

– Hol van az még!

Czudar Demján képén megfagyott a mosoly, Károly király arcán megkövült a bosszúság. Kis ideig így nézte egymást a két ember.

A nyitott ablakon besütött a jó meleg délutáni nap. Ott ragyogott fénye a sárkánylábas, nehéz tölgyasztalon, amelyet aranyszegélyes, bordó bársonyterítő takart. A bársonyon ágas, ezüst gyertyatartók tövében pergamentekercsek hevertek katonás rendben: a messzi Trencsény várában készült kontraktusok, amelyeket majd a királyi vendégek szentesíteni fognak, sőt újabbakkal is kiegészítenek, hogyha október táján megérkeznek ide. De hát addig még hosszú az idő. Még egy teljes hónap. Szeptember első napjait írják a naptárak. Még javában tombol a nyár, még nem bágyad a napfény, s noha mélyül az árnyék, nem úszik ökörnyál a levegőben.

A nyitott ablakon most nyári vendég, zümmögő darázs csapott be. Nagy dölyfösen körülberregte a szobát, oda-odavágott a faliszőnyegek kacskaringós virágmintáinak, majd ámultan és kábultan megtalálta végre egy földöntúli illat csábító forrását, az egri bikavérrel teli nagy ezüstserleget az iratok mellett. És már a peremére szállt volna, hogy körültapasztalja, amikor Károly egy királyi kézlegyintéssel elzavarta őkelmét, hogy kihussant az ablakon, darázsnak való illatok után kutatni a késő nyári virágok között.

Nagy csend volt a szobában.

A király, ha már elzavarta a darazsat, gondolta, iszik egyet. Szájához emelte a serleget, s közben fél szemmel a titkárát leste.

„Vajon miben töröd a fejedet? – gondolta a király. – Hej, hogy miért nem papnak megy az ilyen? Olyan ájtatos képet vág, mintha malaszttal volna teljes a feje.”

Élete delén járt már a király, megszokta, hogy mások arca mögé lessen. Bizony sok esztendő elmúlt azóta, hogy Nápolyból elszármazván, hosszú harcok, nehéz küzdések után a magyarok királya lett. Sok fegyverrel, még több képmutatással, alázatoskodással kellett megküzdenie. Nehezebb volt az, mint kard ellen, pajzs ellen hadakozni a poros mezőkön. S most, negyvenhét éves korára – nem kis kor az, amikor járványok és háborúságok egyként dúlják a világot – úgy érezhette, tett valamit. Dölyfös ellenségei közül sokakat legyőzött, mások elől szerencsével elmenekült, megint másoknak kivárta halálát. Így végre hát békét és rendet teremtett az országban, ahol most mindenki büszkén magyarnak vallja magát, legyen bármi a neve, a nyelve vagy a hite, mint ahogy annak tartja ő is magát, az Anjou-házbeli Caroberto, a magyarok Károly Róbertje.

– Nos?

– Parancsodra, uram!

– Azt mondtam, valaki hiányzik!

– Valaki. Biztosan.

– Ha nem tudod, elmehetsz. És küldd ide tüstént Lóránd lovagot.

S hogy Czudar Demján behúzta maga után az ajtót, rábólintott a gondolatára, és ki is mondta félhangosan:

– Tudod jól, hogy ki hiányzik! Hm. Bár én tudnám, hogy te miben töröd a fejedet. Czudar Demján valóban tudta, hogy ki hiányzik a névsorból. De sápadt, hosszú képén nem látszott sem öröm, sem kételkedés. Nem látszott az égvilágon semmi. Lesietett a díszes lépcsőkön az oszlopos belső udvarra, és fülön csípve egy apródgyereket, parancsot adott, hogy tüstént keressék meg Szavatartó Lóránd lovagot, a Szent György-lovagok rendjének nemes vitézét, a lovagi tornák nagymesterét.

Ám keresni sem kellett, közeledett már a híres lovag a fegyverszobák felől, ahol éppen egy vívóleckét fejezett be. A kis trónörököst, Lajos herceg úrfit tanította, és a leckével elégedett volt. Noha még legényke a tanítványa, máris sokféle erényét mutatja, amelyeknek a küzdő ember később jó hasznát veheti. Úgymint a kitartást, a higgadtságot és…

– Lóránd, Lóránd barátom! – vágta félbe gondolatait Demján hízelgő hangja.

– Ó, Demján! Egész nap nem láttuk egymást!

– Valóban. Hanem most siess a királyhoz! Úgy hiszem, fontos utad lesz.

– Miféle?

– Hm. – Demján oldalvást pillantott a lovagra. – Őfelsége megbánta végre régi haragját. Visszahívja udvarába barátodat, a híres-neves Kartalt.

– Kartalt?! – tört ki Lóránd lovagból a lelkes kiáltás.

– Ahogy mondod!

– Hála legyen a Jézus Krisztusnak! Nagy öröm ez nékem, hidd el!

Lóránd lovag arcát elöntötte az öröm pirossága. Több szót nem is vesztegetett, hanem kettesével szedve a fokokat, felrohant az öreglépcsőn a király szobájába.

Károly Róbert mosolyogva fogadta.

Szavatartó Lóránd lovag térdre esett előtte, és ahogy szokása volt, széttárt karral, szónokolva és szavalva, vagyis ahogy a Franciaországból hozott régi, jó modora parancsolta – hálát adott a nagy kegyért.

– Uram és királyom, kegyelmes barátom! Köszönöm, köszönöm! Régóta várok erre a pillanatra, s tudom, hogy te is régóta ízlelgeted hozzá a szavakat! Most hát végre megnyílt a szíved! Most hát végre döntött a te nemesen férfias, kemény, ám igazságos lelked! Végre megbocsátasz leghívebb hívednek, Csókakő urának, a hírneves Kartalnak!

Hangtalanul nevetett Károly király. Fiatal legény kora óta szerette és barátjának tartotta Lóránd lovagot, de bizony sosem állta meg nevetés nélkül, ha lelkendezéseit hallgatta.

– Ezt honnan veszed? – kérdezte színlelt közönnyel.

– Hát a… mit honnan veszek?! – döbbent meg a vitézlő, ám ártatlan Szavatartó Lóránd.

– Hogy én Kartalnak megbocsátanék – és a király a borosserleg felé nyúlt.

– Hiszen te mondtad.

– Kinek?

– Czudar Demján maga jött a jó hírrel.

– Ha mondtam, mondtam. Csakhogy még nem mondtam! Corpo di Bacco! – csattant fel a hangja Károly királynak, de tüstént elfogta újra a nevetés. – Hej, hogy ez a Czudar miért nem megy papnak!

– Kartal a barátom! – harsogta kétségbeesetten Lóránd lovag. – Hát mégsem bocsátottál meg neki?

– Pszt. Lóránd! Pszt!

– Királyom!

– Ne verjük nagydobra a dolgot. Azt kívánom, hogy titokban menj, és csöndesen beszélj. Térjen vissza Kartal az udvaromba, de úgy, mintha mi sem történt volna. Se dobszó, se hálálkodás, se ajándék, mifene. Ámbár ahogy én őt ismerem!

– Megyek és hozom!

– Hozd a fiát is! Legyen az apródom és fiamnak játszótársa.

– Meglesz, barátom!

– Tudom, Kartalra mindig számíthatok!

– Minden barátodra.

Bólintott erre a király. Elfutott benne a gondolat, hogy bizony nincs is neki olyan sok barátja. Párthívek, hízelgő főurak, főpapok, no persze, akadnak sokan. Most, hogy hatalma megvan, rájuk is számíthat. No de barát… hm, talán a fél keze ujjain is megszámlálhatná őket…

– A kis hercegtől még elbúcsúzom.

– Ne tedd. Nyafogna, hogy veled megy.

– Lajos herceg? Ő akár egy felnőtt.

– Azt akarom, hogy neki is meglepetés legyen.

– Persze, persze… Nagyszerűen vív ám a fiad. Méltó lesz apjához.

– Ha tüstént indulsz… Három nap elegendő?

– Talán annyi sem kell. Bár a lovam nem vágtára termett.

Lórándot a király már előbb felemelte térdepléséből. Most megölelte egymást a két barát, meglapogatták egymás hátát férfias keménységgel, Károly nevetve csitítgatta a Lóránd lelkendezéseit és hálálkodásait, de maga is elérzékenyült egy kissé, amiért ilyen kegyelmet osztott, és annak örült főként – de csak magában –, hogy micsoda nagy emberismerő. Hiszen látta ám a Czudar Demján képén, tudja a titkár, ki hiányzik a névsorból, csak éppen szólni nem mert az ebadta, vagy talán éppen tiszteletből nem szólt, hogy a döntés végül is a királyt illesse.

Akárhogy is volt, a két férfi boldogan vált el egymástól.

Lórándot a király az ajtóig kísérte, mert hétköznapjaiban és barátaival társalogván sosem ragaszkodott a felséges pózolásokhoz. Ott még egyszer kezet fogtak, aztán Szavatartó Lóránd fiatalos léptekkel leszaladt az öreglépcső vörösmárvány fokain. Daliás termetén a skarlát köpeny, köpenyén a varrottas szegély, aztán derekán az aranyszegekkel kivert öv és övén az egyenes, lovagi kard (híres kard az, régtől való, úgy mondják, a legendás Exkalibur vasából kovácsolták volna, amely a mondabeli Arthur királynak kardja volt) – mindez nemcsak figyelemre méltó, hanem igazán szólva szép is volt! Olyan szép, hogy a kis udvarhölgyek a palota déli ablakaiból, a szakácsnék a konyhaajtóból, a szolgálólányok meg onnan, ahol éppen voltak, kidugták kíváncsi orrukat, és pislogva, sóhajtozva követték alakját, amerre csak ment.

Hej, Uramisten, Kisjézus, de kár, hogy már asszonya van ennek a szép embernek!

Lóránd pedig áthaladt az oszlopos udvaron meg a boltíves belső kapun, és egy percre felszaladt még a fegyverterembe, hogy megnézze, vajon elrakták-e a kis apródok a mai víváshoz használt fegyvereket. Hogy mindent rendben talált, egy oldalajtón a vár patkó alakú nagy udvarának déli szárnyába került, a szállására. Ágya alól előhúzta pénzes ládikóját, és mert az tömve soha nem volt, tartalmát teljes egészében az erszényébe tette át. Így felkészülve az útra, derűsen mosolyogva lépett ki ajtaján, hogy az istállók felé vegye az útját. Úgy tervezte, hogy maga nyergeli meg nehéz lovát, ahogy szokta, valahányszor magányos kószálásra indult a pilisi rengetegbe. Így legalább eleget tehet a királyi parancsnak, hogy kerüljön minden feltűnést.

Ám alighogy túlhaladt a Kontyos-kapun, ahol már a várbeli vitézek laktanyája állt, a macskaköves udvaron nagy patkócsattogás közepette egyszerre csak elébe ugratott öt lovas.

Sisakos, cafrangos vitézek, vigyori képűek és csudára lelkesek. Élükön egy pocakos katona, a várőrség egyik tizedese táncoltatta lovát.

A szép paripák hattyúnyakat görbítettek, és idegesen dobálták a fejüket.

– Hé, Balázs, belétek meg mi ütött?! – kiáltott rájuk Lóránd lovag, mert észrevette ám, hogy az öt legény kantárszáron vezeti az ő nehéz lovát is.

– Csak azt tesszük, amit a parancs mond, uram! – nevetett a pocakos.

– A lovamat miért hozzátok?

– Így szól a parancs, uram.

– Felnyergelve?

– Úgy ám!

– És ti?

– Amint látod!

Nagyot nevetett az öt ember, mint akik valami kellemes tréfát találtak ki. És csupa szívélyesség, csupa széles jókedv volt minden mozdulatuk. Körbeléptették Lóránd lovagot, aki a meglepetéstől szinte moccanni sem tudott, és odavezették elébe sárga lovát.

– Ugorj fel, uram, aztán mehetünk! – nevetett Balázs tizedes.

– Hát ti is jöttök?

– Megyünk, uram. Hogy meglegyen a tisztesség.

Lóránd egy pillantást vetett a vár udvarán nyüzsgő vagy éppen tébláboló népre. A tekintetükön nem látszott sem értetlenkedés, sem figyelem. Mostanság nemegyszer lejátszódott ilyesfajta jelenet a visegrádi várban. Fontos futárok díszes kíséretet kaptak.

– De hát őfelsége azt parancsolta… – szabadkozott, és el akarta magyarázni, miszerint Károly király nagy titoktartást követel és semmi feltűnést. Balázs tizedes azonban előrehajolt a nyergében, és széles mosollyal rábólintott.

– Úgy van, úgy van. Ahogy a király parancsolta.

– Hm. Tudjátok-e, hova megyek?

– Kartalért, uram… És ennek mi nagyon örülünk.

Erre a válaszra mi mást tehetett volna, nyeregbe pattant Szavatartó Loránd, noha az járt az eszében, hogy lám, lám öregszik már a jó király, a hajdani fehér ruhás Caroberto is. Egyik szavával ellene mond a másiknak. Még hogy titoktartás. Csak semmi feltűnés. Aztán nicsak, alighogy egyet fordul, máris öt díszvitézt rendel melléje. Márpedig ha így van, az sem baj. A király dolga, hogy a szót kimondja, és az is, hogy megmásítsa. S minden rendjén van addig, amíg a nagy kegyelmet vissza nem vonja. Hogy Kartal visszatérjen!

Lóránd lovag végignézett az öt emberen. Kapáló paripák nyergéből mosolyogva néztek vissza rá.

– Jöjj, uram, mi majd kísérünk!

Lóránd lovag rábólintott.

– Megyek.

Az öt díszvitéz nyomban körülvette, és szinte vonták, sodorták át a Kontyos-kapun, le a köves-kanyargós úton a nagy Déli-kapuhoz, hogy aztán azon kijutva nekivágjanak a környező hegyek sűrűjének.

Mire a vár látótávolából elkerültek, már hiába ébredt Lóránd lovagban a gyanú, hogy ugyan miért fogják őt olyan szorosan közre, és az öt vitéz ugyan miért vonta ki kardját oly hirtelen és parancsszó nélkül?…

Mert Lóránd lovag nem tudhatta, mi játszódott le a várudvar másik szárnyán, miközben ő a királynak hálálkodott a nagy kegyért.

Czudar Demján nem fecsérelte az időt. Jó oka volt, hogy szaporázza a lépteit. Sietett volna máskülönben is, mert mindig mindenhová sietősen igyekezett, ugyanis azt tartotta, hogy a sietősség tekintélyt ad, hiszen sietni csak országos dolgokban szokás. Aki tehát siet, az fontos ember. Ezért sietett, ámbár vesztére, mert alighogy egyet-kettőt lépett, a fegyverteremnél egy tízéves forma, mokány kis kölyök – a lépcsőt nem is keresve – a tornácról egyenest elébe ugrott.

– Jaj neked, kutyafejű tatár herceg! – süvöltötte a fiúcska, és nagyon örült, amikor Czudar Demján képén felfedezte az őszinte riadalmat.

A titkár magas, hajlott alakja, ha lehet, még jobban meggörbült. Csontos állát előrefeszítette, nőiesen piros száját mosolyra biggyesztette.

– Ó, kegyelmezz, felséges úrfi – fogta mókára a dolgot.

– Most az egyszer! – rikoltotta Lajos herceg, Károly király nagyobbik fiacskája, a magyar trón majdani örököse, és tüstént feledve a tatárviadalt, most mint csikó nyargalt körbe a falak között.

Meghálálom! Meghálálom! – mosolygott Demján, és úgy igazította az arca vonásait, hogy csak úgy sugározzék róla a szeretet. Ámbár ő is szerette Lajost – nem akadt senki a nagy visegrádi várban, aki ne szerette volna –, csak hát a maga fanyar módján szerette, és igazán nem rajta múlott, hogy most nagyon zaklatottan és nagyon sokfelé kóboroltak a gondolatai.

Sarkon fordult, és mintha csak a gondolatait űzné, gyors léptekkel megkerülve a várkutat, egy kis ajtón belépett, majd egy folyosón végigsietve a másoló szerzetes, Ignatius fráter fülkéjében termett.

A fráter fel sem nézett a körmölésből. Lépteiről megismerte vendégét.

– Mit hoztál, Demján?

– Rossz hírt – lihegte a titkár.

– Mit?

– Lóránd lovagot hirtelen magához hívatta király urunk.

– No és?

– Nem volt éppen jókedvében.

– Szűzanya, Mária, ne hagyj el! Lehet, hogy Lóránd is a Kartal sorsára jut?

– Ki tudja?

– Őfelsége elmarja maga mellől legjobb híveit! Ej, megyek a hírrel Drugeth úrhoz, beszéljen a felséges úrral. Vagy még jobb volna, ha a kis Lajos herceget biztatnánk fel…

A fráter nagy fejcsóválások közben óvatosan letette az ecsetet, amellyel éppen aranyszínt festett egy pergamen szövegének nagy iniciáléjára. A nagy, képes kezdőbetűn még sok munka lett volna, de mit sem törődött vele. Feltekintett, hanem akkorra Demján már messze járt. A katonák szállása felé loholt. Elég volt, hogy a jobbját felemelje, máris elé ugratott egy piros képű, pohos katona.

– Mi baj, Demján? – kérdezte fojtott hangon.

– Hallod-e, Balázs! Öt legényt szalagos díszbe. Lóránd lovag úr kívánja, hogy kísérete legyen, mert Kartalért indul.

– Mi a fene! – tátotta el a száját Balázs tizedes. – És éppen most, amikor már mindent kiterveltünk? Nem tudtad lebeszélni róla?

– Ittál, vagy mi bajod? Még hogy a királyt lebeszélni! Rábeszélni sem lehet semmire, hogyha nem akarja.

Balázs vitéz egy pillanatra összecsukta a száját, és zavartan hunyorgott.

– Hát a király akarja?

– Ő hát.

– Imént azt mondtad, Lóránd akarja.

Demján most olyan halkan szűrte foga között a szót, mintha bizony csúnyán káromkodna.

– Te esztelen. A király Kartalról beszélt, Lóránd meg a kíséretről! Azazhogy később a király parancsolta a kíséretet… de még ez sem igaz…

– Igazán nem igaz?

Demján ekkor hátba vágta Balázst, és nevetve egy oszlop mögé vonta.

– Hej, te püspök lehetnél ennyi ésszel! Na figyelj! Gyorsan elmondom, mi hogy van, és mit kell csinálnod.

Nagy mester volt őkelme a színlelésben. Miközben csöndesen és gyorsan kioktatta Balázst, és arról is megnyugtatta, hogy ha okosan cselekszik, a nagy terv is valóra válhat – fél szemmel folyton-folyvást a nagy várudvart vizslatta, nem leselkedik-e rájuk valaki. Ámbár aki leskelődik, az sem tudhatna bizonyosat, hiszen lám csak, Czudar Demján szeretettel és elmerülve figyelgeti az ifjú Lajos herceget, aki testvére híján, unalmában egymaga nyargalászik a palotafal mentén. (A gyámoltalan kis Endrét nemrégen apja vitte el Itáliába, hol olaszos nevelést kap majd, és ha minden jól megy, a férje lesz a nápolyi Johanna hercegkisasszonynak.)

Miközben mindez végigsuhant a titkár agyán (Balázsnak sorolván a szólni- és a tennivalókat), Lajoska megunta a rohangálást, és nagy lendülettel nekifutott a palotafalnak. Nagy mutatvány volt ez, minden apród és fegyvernök megpróbálkozott vele több-kevesebb sikerrel. Lajos herceg tehát nekifutott a palotafal rusztikájának, vagyis a durva kövekből kirakott alsó falának, hogy a lendület erejéből egykét lépést fölfelé kaptatva, végül egy ügyes ugrással ismét a földön teremjen. Korához képest ügyesen csinálta. Sokkal jobban, mint sok suhanc. Egyszer három lépésig is föl szökkent, mintha csak meredek lépcsőn járna, és csak azután perdült vissza a földre. Mi tagadás, ehhez talán még nagyobb ügyesség kellett, mert aki nem jól lökte el magát a faltól, könnyen a hátára, netán a karjára eshetett.

– Lajos, Lajoska! Készen van a mézeskalács! – szólongatták most a herceget a főzőházbeli szakácsnék (mert a híres szakácsok feleségei is a palotakonyhán dolgoztak), mire Lajos herceg végleg abbahagyta a játékot, és nagy lihegve, sebbel-lobbal levonult a füstszagú konyhába, mézeskalácsot majszolni.

Addigra Demján mindent elmondott, amit kellett, és Balázs ugyancsak sietett volna, hogy ki legyen az öt ember, a díszes kíséret Lórándnak, akár akarja a lovag, akár nem. De még visszaszólt:

– Még hogy öten! Most te vagy az esztelen. Mert ha én is velük megyek, akkor lesz ki az öt!

– Annál jobb. Menj, és úgy tégy mindent, amint mondtam. Arra vigyázz, hogy időnek előtte gyanút ne fogjon.

– Bízd rám, keményebb legényekkel is elbántam már.

– Nem legény már. Férfi. Ha ő kardot ránt…

Czudar Demján még a gondolatába is belesápadt, hogy Lóránd lovag kardot ránthat a cimboráira. Ha a dolog balul üt ki, semmi sem menti meg őt az akasztófától. Vagy még rosszabbtól. Lekaszabolják, ízekre szedik, mint annak idején Zách Feliciánt, a nagy merénylőt. Bizony, bizony, Károly király kegyes uralkodó, de nagyon hirtelen haragú. Olyankor aztán nem ismer sem istent, sem embert. Még kevésbé, ha a családjáról van szó!

Márpedig most…

Czudar Demján agyán átvillant a gondolat, hogy talán mégiscsak jobb volna, ha Kartal itt forgolódna az udvarban. Legalább csitítgatná a király haragját, mint megtette régen.

– A bolond Záchon persze ő sem segíthetett – suttogta maga elé, és ahogy Balázs tizedes eltűnt a szeme elől, szedte a lábát, és benyitott a várnagy szobájába.

– János úr… – kezdte tisztelettel, mert itt ő már kis ember volt. – János úr, mit szólsz hozzá?

– Mihez? – kérdezte Tapolcsányi János, a visegrádi vár vitézeinek parancsnoka. Buzogányöklét az asztalára tette, és kérdőn nézett a titkárra. – Nyögd ki végre, mihez?

– Hát… hkm… Lóránd lovaghoz.

– Mi van vele?

– Most, hogy tudós fiad nincs itt… Lóránd úr nevelgeti Lajos herceget.

– Hát aztán? Ez így van, és nem másképp.

– Csakhogy nem tudom, mi üthetett belé. Most nagy titokban elvágtatott. Ámbár lehet, hogy a király küldte. Csak azt csodálom, hogy kurtán-furcsán magával vitt négy legényt kíséret gyanánt. Még Bálázst is… Nem hittem volna, hogy Lóránd lovag ennyire úrhatnám legyen…

Tapolcsányi János várnagy sűrű bajsza idegesen rángatózni kezdett.

– Micsoda? Öten a várőrségből? A tudtom nélkül?

– Lehet, hogy őfelsége tudtával… mit gondolsz, Tapolcsányi uram? Mert nekem biz’ isten úgy tűnt fel, mintha nem is kísérnék, hanem tán vezetnék…

Nem várta meg Czudar Demján palotatitkár, amíg a várnagyot végképp elönti a méreg. Volt még jó néhány útja (jó nagy vár ez a Visegrád), és alaposan meg is kellett fontolnia, hol mit mond. Volt, ahol fejét csóválta és háborgott, no lám, nem hitte volna, hogy Lóránd ilyen rátarti legyen. Kísérők nélkül tán már mozdulni sem tud? Máshol aggodalmasan kezét tördelte mondván: elzavarta a király a jó Lóránd lovagot, megint máshol lelkendezve suttogta, hogy jön már, jön ám Kartal, minden igaz ember örvendezzen. Aztán akadt nem kevés olyan hely is, ahol így suttogott:

– Öregszik a király. Kartalt hívja vissza. Hm, Kartalt, aki annak az átkozott, gyilkos Záchnak volt a cimborája. Mi lesz ebből?

A kérdésre persze nem felelt. Noha tudta. Czudar Demján nem azért volt palotatitkár, hogy ne tudja minden szavának, minden lépésének következményeit. Nagyon jól sejtette ő, hogy Károly Róbert titokban akarta elküldeni Lóránd lovagot Kartalért. Azt is tudta, hogy ha Kartal Visegrádon megjelenik, megalvad a vére minden gonosznak. Ám azt is tudta, hogy ha most egy ideig Lóránd lovag és Kartal körül háborognak a várbeli kedélyek, kevés figyelem jut másra.

És ő éppen ezt akarta.

Fertályórába sem telt, míg körbejárt azokon a helyeken, ahol ilyen-olyan véleményeit el akarta helyezni. Aztán, mint aki jól végezte dolgát, ismét derekasan nekilátott hivatali teendőinek. Felkereste Ignatius frátert az írószobában, és másolni való iratokat hagyott ott neki, de nem hallgatta meg a barát sopánkodásait, aki nem találta helyén Drugeth Miklóst, a király barátját, noha Lóránd ügye nem tűrne halasztást.

Késő délutánba hajlott a nap – vérfolyammá lett fényétől a Duna odalenn –, amikor nagy alázattal és illő tisztelettel bejelentkezett, majd benyitott Erzsébet királynő szobájába.

– Felséges asszonyom – kezdte, és hosszú képén, vizes szemén őszinte öröm tükröződött. – Végre elértem, amire olyan régóta várakoztam. Illő hűséggel szolgálom királyomat és királynőmet, de már-már gyermekes örömmel szolgálnám a kis herceget. Hiszen beszéltem erről nem is egyszer. És íme, Drugeth urat birtokára hívták sürgősen, Tapolcsányi Miklós úr követségben jár, a kis herceget a szakácsnék mézeslepénnyel etetik, ó, csak el ne csapja a hasacskáját…

– Nincs egyedül! Lóránd lovag vigyáz rá – felelte a királynő. – Igaz, nem ártana, ha latinul is tanulna már. De hát a vívás. Az a mindene.

– Lóránd urat azonban a felséges úr hirtelen elküldte.

– Mit beszélsz, Demján? A jó Lórándot? Mi baja vele?

– Vele ugyan semmi, ne aggódj, felséges asszonyom.

– Hallottam már valamit. Gondoltam, szólok is uramnak. – Erzsébet királynőnek nemhiába volt lengyel az anyanyelve: bájosan, csipogva ejtette a magyar szavakat, noha kislány korát már jócskán meghaladta.

– Nincsen semmi baj! – harsogta mosolyogva Demján, és csontos ujjait széttárva felemelte kezét. – Lóránd lovag királyi parancsra nagy hirtelen eltávozott. Miért és mennyi időre, nem tudhatom. Csak sejtem, ha szabad, hogy jó királyunk Kartalt hívja vissza…

Nagy csend támadt az asszonyszobában. A két udvarhölgy lehajtotta a fejét. Erzsébet királynő az ablaknál ülve némán bólogatott. Kesztyűbe bújtatott csonka kezével igazgatta a hímzőrámát, ép kezét leengedte. Ha valami bántó, nemszeretem gondolat kínozta a királynőt, mindig a csonka jobb kezével matatott, noha máskülönben nagyon kímélte.

Czudar Demján is fájdalmasan lehajtotta a fejét. És csak a félig leeresztett szemhéja alól pillantott a királynőre.

– Felséges asszony – suttogott a hangja –, most egy ideig én vigyáznék majd a kis hercegre. Ő szeret, és megbízik bennem…

Várta a választ, ami csak nagy sokára érkezett meg.

– Úgy legyen. Amíg a nevelők közül valaki vissza nem érkezik, neked legyen gondod Lajos hercegre.

Aznap este Demján egy nyárson sült csirkét és hozzá egy kancsó bort vitt a kamrájába, noha jól bevacsorázott a közös asztalnál. Vendége volt ugyanis, amint azt pár nappal előbb a várnagynak bejelentette. Azt azonban már senki sem tudta, ki az a vendég, mert a várnagynak is, a kapuőrségnek is valami kósza nevet mondtak, másrészt a megtört, nagy szakállú, eszelős tekintetű emberben senki sem ismerte fel Léva várának öt év előtti dühös kedvű kapitányát.

Demján tányérra tette a csirkét, és két ónpoharat tolt a kancsó mellé.

– Egyél, kapitány úr! – mondta.

– Ne nevezz engem kapitánynak, hallod-e!

– Hát akkor egyél, uram, Kopay Gergely! Így már jobb?

A vendég nem felelt. Falni kezdte a csirkét. Úgy látszott, mégiscsak szívesebben hallgatta volna a „kapitányt”.

– Mit végeztél, barátom? – kérdezte nagy sokára.

– Sokat és semmit. Lóránd lovagot eltávolítottam, emberem azonban nem maradt.

– Hm. Akkor most mi lesz?

– Csak annyi, hogy holnap hajnalban te is elvágtatsz innen, de olyan sebesen, hogy lássam a lovad patkóját. Ne tiltakozz! – vágott közbe, amikor Kopay Gergely képét elvörösödni látta. – Mindjárt elmondom, mit és hogyan! Sietnünk kell a dologgal. Találkozunk a pataktörésnél, az odvas fűzfánál.

A vendég végzett a csirke két combjával, és most a fehér mellehúsát kezdte csipegetni.

– Hallgatóztam – mondta. – A folyosón azt kiabálta valaki, hogy a király visszahívja Kartalt. Azt hiszem, az nem volna baj.

– Nagy baj volna, hidd el.

– Kartal derék, jó ember. Ha ő nincs, annak idején a király bosszúja talán engem is elér. Meg a kislányomat…

– Meglehet. Mégis azt mondom, addig kell Lajos herceget elrabolni, amíg Kartal vissza nem tér.

Második fejezet

Kartalfia Bálint – Álmodozni jó – Egy csúnya szó: előkecmereg – Fújjátok föl magatokat! – Ugyan ki közeledik a fehérvári úton? – Bálint vagy Borsa – Csuncsi – A kihallgatott beszélgetés – Megjött a király!

Higgyétek el, nincsen könnyű dolga a híres ember gyerekének.

Körülötte forog a világ, mondják, de bár ne forogna. Mert bizony okítják így, és okítják úgy, hogy majd belekékül. Egész nap árgus szemmel figyelik, egész nap intő ujjak merednek feléje. És csupa fejcsóválás a világ.

Csinálhat bármit, az vagy túlságos, vagy nem elégséges.

– Akinek ilyen apja van, az nem lehet ám pimasz és nagyravágyó.

– Akinek ilyen híres anyja van, az ne legyen nyámnyila, kishitű!

– Akinek ilyen apja van, attól ezt nem vártuk volna!!

– Akinek ilyen anyja van, attól ezt elvártuk volna!

És mindenki hozzáteszi még:

– Légy méltó apádhoz!

– Légy méltó anyádhoz!

Hát ember legyen a talpán, aki ebben a zűrzavarban eligazodik.

Csakhogy a suhanc még nem ember, a kis suhanc meg még jóformán gyermek. Kínjában a körmét harapdálja, és csúnyákat gondol. Olykor nemcsak gondol, hanem mond is. Amiért újabb feddés éri, mert senki sem érti, mitől van olyan fene kedve.

Bizony, bizony… Mindez megesik olyankor is, ha az a híres ember a világ legnagyszerűbb édesapja. Az a híres asszony pedig a legszeretőbb édesanya, aki csak létezik a földön.

Mint amilyen Kartal, a Károly Róbert király vitéz lovagja, és az ő felesége, a híres-neves, világszép Bankó Virág.

„Annál rosszabb! – dúlt-fúlt magában e két híres ember gyereke, Kartalfia Bálint, és bősz pofát vágva rákönyökölt a csókakői vár mellvédjére. – Annál rosszabb – fortyogott tovább, miközben szemmel tartotta az erdő felé iramló pajtásait. – Ha akárki fia volnék, nem dédelgetnének. Ha akárki fia volnék, ütnének, vágnának, mit tudom én. Ha valamit rosszul teszek, magam látnám kárát. Jó szüleim azt mondanák, jaj, édes fiacskám, benned van minden bizodalmunk. Vidd többre, mint mi vittük. Csakhogy én apámnál, anyámnál többre sose vihetem… Hacsak király nem leszek egy napon. No, az jó volna. Nem is kéne más, mint hogy sereget gyűjtsek, aztán megostromoljam a visegrádi várat, amelyben a haragos kedvű Károly király lakik. Hej, te király, mondanám, most reszkess! Az én apám volt a te leghűségesebb lovagod, mégis összerúgtad vele a port. Itthon ül már öt esztendeje a csókakői várban, és csak eszi magát. Jár-kel. Sóhajtozik, akár a kemence. Hát mi bajod véle? Nyögd ki! Hej, a Krisztusát, ha nem beszélsz, pusztulj innen! És tudd meg, hogy mától kezdve az én apám a király! Első Kartal, a magyarok királya!”

Kartalfia Bálint kerek képe lassan megvidámodott, ahogy a trónfosztás nagy jelenetét szépen elképzelte magában. Azt is elfelejtette, hogy ő akart volna király lenni. Mert szebb volna úgy, hogy apja a király. Mint király maga elé szólítaná. Ő letérdelne elébe, az áldását várná, vagy a lovaggá ütést, ahogy szokás. De Kartal király elmosolyodna, és így szólna: „Na, kisöreg, legény vagy a talpadon. Köszönöm a királyságot! Menj haza, és mondd meg anyádnak, ne hívjon többé Bálintkának. Az udvarossal pedig tudatom, ki ne ejtse többé, hogy előkecmereg, mert leüttetem a fejét… Aztán ha akarod, vedd feleségül Csuncsit. Az én legjobb barátom, Szavatartó Lóránd is szolgalányt vett feleségül. Ahhoz csak a király kegyelme kell, semmi más. Azt mondja a király, lányom ez a leány, abban a pillanatban hercegkisasszonnyá válik, ha előbb az istállóban hált is.”

Ragyogott a Kartalfia Bálint kerek képe ezekre a gondolatokra. Kihúzta magát, és a pajtásokkal már mit sem törődve, végigtekintett a tájon, amely Csókakő várából tárult eléje.

Ám azonmód el is komorult. Pillantása a falu templomára esett, a templomról pedig Szilveszter atya, a vár káplánja jutott eszébe. No hiszen, az nagyokos, mindjárt kitalálná, hogy ha Kartal király lánya lett Csuncsi, akkor ők ketten testvérek, a házasságból tehát nem lehet semmi.

Ma még az álmodozás sem megy.

Persze minden oka megvan rá, hogy rosszkedve legyen. Ma megint az édesanyja költögette, pedig sokszor megfogadta már magában, hogy egyedül ébred, akár a felnőttek. Azt mondják, egyszerű dolog. Az ember este lefekszik az ágyba, és nagyon odafigyelve ennyit mond: „Pirkadatkor ébredek.” Azzal nyugodtan elaludhat, mert nem kell hozzá sem kakasszó, sem anyai simogatás, pirkadatkor úgy felpattan a szeme, hogy kész csoda.

Mondják.

Mondani persze könnyű. Tegnap este kétszer is elmondta ezt a varázsszót. Egyszer hangtalanul, egyszer pedig a nagy medvebunda takaró alatt suttogva. Mégis a hasára sütött a nap, amikor édesanyja rázogatni kezdte.

– Ébredj, világ lustája! A pajtásaid már igencsak füttyögetnek.

Az ám, ott állt a három kócos az ablak alatt. Két ujjuk a szájukban, és akkorákat süvítgettek, hogy az udvaroslegény rájuk szólt:

– Büdös kölkök! Nyughassatok már, amíg az úrfi előkecmereg!

Ily módon Bálint már kora reggel nyelhette a mérgét.

Először: amiért elaludt.

Másodszor: amiért erről mindenki tudomást szerzett az ostoba füttyögetés miatt.

Harmadszor: mert az udvaros ilyen szóval becsmérelte: „előkecmereg”. Mintha bizony ő amolyan lusta, semmirekellő kis kölyök volna, akire várni kell, amíg „előkecmereg”.

Negyedszerre pedig – mert mindez így igaz.

Egye meg a fene!

Ha legalább füttyögetni tudna. De az istennek sem képes megtanulni, hogyan kell a két ujját a szájába dugva fülrepesztő, hegyen-völgyön át elhalló hangot adni.

Hát szégyen ide, szégyen oda, a sírás kerülgette mérgében, mire a zsírozott lepényt futtában majszolva a gyerekek elé vágódott. A három gyereket addigra már körülvették az udvar kutyái – valamennyi morgós, harapós, veszett kedvű véreb, de hát gyereket a kutya nem bánt, különösen ha ismeri. Őket pedig igencsak ismerhették, mert egyik a bíró fia volt, a másik a régi várnagynak, az öreg Surnak az unokája, a harmadik meg a várbeli mosóasszony fiacskája.

Na, legalább a kutyák… Hát azoknak ő az ura. Ma reggel is csak intett nekik (szólni sem kellett), és úgy eltakarodtak a közelükből, mintha sose lettek volna.

– Gyere, menjünk rókát lesni – mondták a pajtások.

– Lesni, lesni… – duzzogott értelmetlenül, mert fél szemmel észrevette, hogy édesanyja az ablakból nézi őket.

– Gyere már…

– Mit lessek azon a rókán! Szárnya nő talán?

– A borzavárba róka költözött. Kölykeivel sétál. Meglessük, és elrabolunk egyet.

– Minek?

– Csak. Megszelídítjük.

– Rókát? Butaság. Inkább medvét kéne.

– Azt nem merünk.

– Mert gyávák vagytok! – vetette oda a szót, de tüstént meg is bánta. Az ilyesmi már nyílt kihívás, és bizony még egy szó, aztán verekedés lesz a dologból, akár nézi őket Bankó Virág asszony az ablakból, akár nem.

– Nem vagyunk gyávák, hallod-e!

– És a medvére is rámegyünk, tudd meg!

– De kutya nélkül ám, nem úgy, ahogy te mennél!

– Nagyszájú!

Most már tudja, mégiscsak ütnie kellett volna az imént. Ő volt, aki pattanásig feszítette a kedélyek húrját, hát neki kellett volna ütnie is. De hát hogyan ütött volna, ha édesanyja éppen akkor szólt le az ablakból:

– Aztán merre kószáltok majd, gyerekek?

Mire az egyik kócos:

– Az erdőszélre megyünk. A szőlők végébe. – És kajánul hozzátette: – Ebédre hazahozzuk Bálintkát.

– Hát jól van, Bálintka. Vigyázz magadra! Húzd ki magad, ne járj olyan görnyedten.

(Ó, azok a szerető, anyai szavak! Vérig sebezhetik olykor egy fiatal legényke szívét!)

Elindultak hát. Átvágtak a csókakői vár udvarán, a nagykapu irányába. Ő ment elöl, mintha a többiek vezére volna, pedig dehogyis vezér ő, hanem csak a vár urának nyeszlett fiacskája. Bizony, bizony. Előkecmergett a meleg ágyikóból, és játszani megy – görnyedten. Egyívású pajtásai pedig vigyáznak rá, és ebédre hazahozzák.

„Ó, hogy szakadna le az ég!” – gondolta akkor Kartalfia Bálint.

Hallgatagon lépkedtek az udvaron. Lehorgasztott fejjel, mint akik ölni, halni indulnak. A kapu nagy boltíve alatt azonban nem bírta tovább, és megtorpant.

– Na, menjetek!

– Ne hülyéskedj! – mondta az egyik.

– Fújjátok föl magatokat!

– Most meg mi bajod?

– Tudjátok jól!…

Dehogyis tudták. Csak bámultak rá, mint borjú az új kapura. Valami szánalom látszott a képükön. Mintha mondanák, hogy hát az a világ rendje: minden anya féltse a gyerekét. Ennyire mégsem kell azt szégyellni.

– Gyere már. Füttyögetünk! Jó?

– Nem jó. És hagyjatok békén.

Egy darabig farkasszemet néztek, aztán a három kölyök vállat vont. Átfutottak a dübörgő fahídon, később pedig az erdő felé vezető ösvényre kanyarodtak.

Nem fordultak hátra. Nem láthatták, hogy csorog a könny az ő arcán.

Az effajta sírás persze, akár a nyári zápor. Jön és megy. Nyoma sem marad.

Bálint mégsem mert volna most az anyja elé kerülni. Felmászott inkább a tavaly épült déli sarokbástyához. Annak az árnyékában nyugodtan bámészkodhatott és várhatott, amíg elszáll a rosszkedve.

Kedvenc helye volt ez bánatok idején. Mindig is szeretett nézelődni, s innen csodálatos kilátás nyílt a kis falura, amelynek viskói félénken húzódtak a vár köré, akár kotlós köré a csibéi. Védelmet kerestek, és meg is találták. Amióta Kartal lovag Csókakő ura, sok minden megváltozott itt. A hajdani rablófészekből előbb hetyke kis váracska lett (az öreg Sur volt akkor a várnagy, és Kartal meg ifjú hitvese, Bankó Virág kedvéért egykettőre rendbe hozatott mindent), később pedig, évek múltával kicsi, ám bevehetetlen erőddé változott. A bástyákat, a falakat, rajtuk a gyilokjárókat meg az óriási kaput szinte évenként újították, és olyan erős lett az egész, hogy talán a tatárok sem bírnának vele. A kőből rakott falakat körös-körül vastagon bevakolták nehéz habarccsal, hogy simák lettek, és nem lehet rájuk béka módjára felkapaszkodni… És újra itt a csapóhíd is (tavaly ácsolták a régi helyébe), amely a szárazárkot átlépi. Az az árok nagyon mély, és olyan meredek a partja, hogy nem tanácsos a szélére menni. Aki beleesik, azt odalenn hegyes karók fogadják. Gyilkos szerszámok, bizony. De hát becsületes ember a hídon közelít; aki az árkon megy, nem becsületes, tehát megérdemli a sorsát.

És a vár közepén a palotaház. Az az igazi büszkeség. Mert cseréppel fedték a régi nád helyett, itt-ott ki is bővítették, és ráadásul a falait újrapingálták, hogy akár a király is ellakhatna benne.

No hiszen, jön is az errefelé!

Ámbár meglehet, hogy éppen a király közeleg ott a fehérvári úton, ahol lovas ember léptet egyetlen kísérővel meg egy vezeték lóval maga mögött.

Bálint mosolygott a saját gondolatán. Még hogy a király!

Álmodozzunk inkább édesapáról, Mert Bankó Virág lehet a világ legszeretőbb édesanyja, a fia szemében Kartal lovag – mégiscsak más.

Mert Kartal nem kérdez és nem vigasztal soha. Ha látja, hogy valami bánata van a fiacskájának, csak köhint egyet, ráteszi nagy, erős kezét a vállára, és így szól:

– Na, kisöreg, jössz-e velem?

És ő ráfeleli:

– Megyek, édesapám!

Olyankor lóra kapnak, és a kapun kivágtatnak. Vágtatnak, mint a szél. És olyankor minden megváltozik, mert nem Bálintka többé, a nyavalyás kis kölyök, hanem a nagyszerű Kartal lovag fia. Apjával komoly, férfias dolgokról beszél. Régi, nagy csatákról, fegyverekről, gazdálkodásról, adóról és a szegények meg a gazdagok életéről. Az ám, néha a királyról is, aki már öt esztendeje nem látta hűséges lovagját.

– Ami a szívemen, az a számon. Hát összekülönböztünk.

– Jól tetted, édesapám.

– Köszönöm, fiam.

A király, a király… Vajon min különböztek össze? Ez valami nagy titok, amiről mindenki hallgat. Valami szörnyűséges, véres história. Vagy ki tudja, talán csak nevetséges? Mindenki hallgat. Talán veszélyesnek tartják a Kartal lovag igazságát, vagy éppen hogy nem ismerik el az igazát, és azt nem merik a szemébe mondani… Ó, de jó is lenne, ha az a jövevény ott, a fehérvári úton a király volna. Ha lassan léptető lován egyszerre csak a Csókakőre vezető útra fordulna. Mert akkor megkérdezné ám tőle, hogyan is volt az a régi összekülönbözés.

Bálint mérges és bősz képe lassan derűssé változott, ahogy az édesapjára gondolt. Azt a királyválasztást ismét elképzelte magában, és képzeletében most már minden baj nélkül feleségül vehette Csuncsit. Igen, igen, ha édesapjával együtt lovagol ki, hát vágtatnak, akár a szél. Mert ha füttyögetni nem is tud, annál jobban lovagol. És az sem baj, ha ebben is van valami szépítés. Szelíd lovat megülni nem nagy mesterség. Az övé meg, akár a kezes bárány. Olyan, hogyha megnógatja, hát még vissza is néz, mintha csak kérdezné: „Aztán jól ülsz-e, kisgazdám? Nehogy leessél ám!”

– Biztosan anyád okítja.

Ezen aztán akkorákat nevetnek, hogy csak úgy zeng a Vértes alja.

Mert mind a ketten tudják, ami tavaly nyáron történt. Bálint akkor felnyafogta magát az apja lovának nyergébe. A Sárkány pedig, a vén makrancos bizony úgy ledobta, hogy csak úgy nyekkent a várudvar kövén. Nagy volt az ijedtség, mert elájult, vérzett az arca, és egy hétig vagy talán tovább is az ágyat nyomta. Nem tudta a karját emelni, és szúrt a háta, hogyha sóhajtott.

Akkor hallotta először veszekedni a szüleit.

Édesanyja (ki hinné ugye, hogy valamikor kardforgató, vidám kedvű, híres lány volt) aggodalmában egy hétig ki nem fogyott a könnyekből és a szemrehányásból. Misét is mondatott Szilveszter atyával, külön azért, hogy egyetlen fiacskáját megtartsa a jó Isten. És megfogadta, hogy soha többé másként nem szólítja a gyermekét, csakis keresztény nevén, Bálintnak.

Mert máskülönben Borsa a neve! Kartalfia Borsa!

Az a lassan léptető lovas ott, a fehérvári úton, most megállt. A várból jól lehetett látni, hogy valami paraszttal társalog. Még nagy a távolság, de hát arrafelé mind kiirtották az erdőt, és kölest vetnek a földbe. S lám, a lovas meg a kísérője most befordul a Csókakőre vezető útra. És ügetésre fogják a lovakat.