Bíró Szabolcs

ELVESZETT CSILLAGOK

Egy kalandos egri nyár

részlet

Athenaeum

© Bíró Szabolcs, 2023

Horváth Ildikó rajzaival.

© Athenaeum Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 371 1

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória
Szerkesztette: Peiker Éva
Korrektor: Bíró Huszár Ágnes
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borítóterv: Horváth Ildikó

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Gárdonyi Géza, az örök példakép emlékére,
aki halála után több mint egy évszázaddal még mindig köztünk, sőt előttünk jár,
és aki ragyogó lámpásként világítja be az utat minden ma élő magyar író számára.

Prológus A csillagok elvesznek

A két férfi egymással szemben ült, az alacsony dohányzóasztal két oldalán. Mindkettejük előtt kávé gőzölgött egy-egy régi stílusú porceláncsészében, az azokhoz tartozó csészealjak szélén kockacukorral, tejszínnel és díszes ezüstkanállal. Olyan volt, mintha nem is a jelenben, hanem valamikor a múlt században, annak is inkább az első felében találkoztak volna: az egész nappali ezt az antik, leginkább húszas évekbeli hangulatot árasztotta, lévén a berendezés java része régi családi örökség volt.

A fiatalabb férfi, aki úgy a harmincas évei közepe-vége felé járhatott, belepottyantotta a kockacukrot a kávéjába, elkeverte benne, majd belelöttyintette a csészébe a tejszínt is.

– Hihetetlen – sóhajtotta az első kortyintás után. – Gizi néni még mindig úgy szolgálja fel a kávét, mintha egy elegáns étteremben ülnénk.

– Hát mit gondolsz, Gáborkám – nevetett fel az ősz asszony, miközben egy tálca aprósüteményt is lerakott az asztalra –, csak úgy nyomtalanul elröppent az a negyven év? Kérlek szépen, én akkor is, amikor a Kreizler Ottó vendéglőjében dolgoztam, meg később, amikor a fia éttermében voltam pincérnő, minden vendéget a lehető legnagyobb szeretettel szolgáltam ki. Ez most már örökre így marad. Szeretem, ha szépen rendben néz ki egy terített asztal. Vagy egy csésze kávé…

– Gizi néni egy igazi aranyasszony – kapta el a két ráncos kézfejet a fiatal férfi, és mindkettőre csókot nyomott. – De ha nem bánja, most Karcsi bátyámmal szeretnék beszélni egy fontos ügyben.

– Jaj, dehogy bánom, Gáborkám! – legyintett Gizi néni, és már ment is ki a nappaliból, hogy valami elfoglaltság után nézzen, amíg a férfiak társalognak. – Beszélgessetek csak, úgyis olyan ritkán látunk mostanában.

– Hát, sok a dolgom – vont vállat a kanapén ülő vendég, majd óvatosan rásandított a vele szemben elhelyezkedő, nála több mint egy emberöltővel idősebb férfira. Az öreg a karosszékében ült, és olyan szúrós szemmel nézett Gáborra, hogy a másik szinte a bőrén érezte a tekintetét.

– Sok a dolgod, mi? – kérdezte recsegős hangján. – El tudom képzelni…

– Ugyan már, Karcsi bátyám, te is tudod, hogy…

– Károly – szólt közbe az öreg. – Neked csak Károly vagyok. Semmi Karcsi bátyám, értetted, Gábor?

A fiatal férfi arcáról leolvadt az érkezése óta rákényszerített negédes mosoly.

– Hát már ennyire sem tartasz engem? – kérdezte sértődötten, de csak halkan, nehogy Gizi néni odakint meghallja. – Arra legalább méltó vagyok, hogy végighallgass?

Az öreg felemelt mutatóujjal jelezte, hogy várjon, majd kissé nehézkesen felkelt a régi karosszékből, és kiballagott a felesége után. Gábor hallotta, ahogy finoman megkéri az asszonyt, menjen el az újságoshoz, hátha már megjött a havi történelmi magazin, amit időnként szeretett megvenni és átlapozni. Azt is hallotta, ahogy Gizi néni értetlenül visszakérdez, hiszen az a magazin általában nem szokott a hó közepénél hamarabb érkezni, de a férje ragaszkodott hozzá, hogy nézze meg, és persze magának is vegyen valami érdekes újságot, ha már arra jár. Pár perc után nyílt, majd csukódott az ajtó, az öreg pedig visszatért a nappaliba, és ismét helyet foglalt kedvenc karosszékében.

– Ez az utolsó alkalom, Gábor – jelentette ki aztán keményen, mire a fiatal férfi értetlenül rázta meg a fejét.

– Az utolsó alkalom? – visszhangozta. – Mégis mire?

– Ma beszélünk utoljára – felelte Károly. – Ezután nem akarlak a lakásomban látni, és nem vagyok kíváncsi a hazugságaidra sem. Nem érdekelnek többé a dolgaid. A sok stikli, a szélhámosságok, a kisebb-nagyobb balhék… Elég volt, megértetted?

– Karcs… vagyis Károly bácsi – hajolt előre Gábor –, miért vagy velem ilyen ellenszenves? Miért gyűlölsz?

– Én nem gyűlöllek téged – nézett félre az öreg. – Mindig is szerettelek. Megadtam minden segítséget, amire csak szükséged volt. Bevettelek társnak az antikváriumba…

– Aztán az egészet eladtad anélkül, hogy szóltál volna! – emelte fel a hangját a férfi. – Kaptam az egészből rongyos százezer forintot, hát köszönöm szépen!

– Loptad a könyveket, te szarházi! – kiáltott fel Károly bácsi, ökölbe szorított kezével a karfára ütve. – Azt hiszed, nem tudom, hány és hány könyvet és kéziratot vittél el a feketepiacra? Vagy hogy azt a betörést, ami fölött annyira feltűnően sopánkodtál, te szervezted? Tudok mindenről, ne is próbálj hazudni! Az a százezer forint is jóval több volt, mint amennyit megérdemeltél volna. Csalódtam benned. Fogalmad sincs, szegény Gizi hányszor forgolódott miattad álmatlanul az ágyban, vagy épp hányszor aludt el sírva…

– Ne próbálj az érzelmeimre hatni, vénember! – köpte felé Gábor, nem titkolva többé valódi arcát. – Mit tudsz te rólam egyáltalán? Semmit!

– Mindent tudok – nézett vele farkasszemet az öreg. – Azt is pontosan tudom, miért jöttél ma ide. De nem fogod megkapni, amire úgy áhítozol.

Gábor egy ideig nem szólt semmit, csak felemelte a csészéjét, és felhajtotta félig kihűlt kávéját. Az öreg Károly, mivel nem igazán tudott vagy akart többet mondani a vele szemben ülőnek, követte a példáját: csakhogy ő nem hirtelen, hanem szép komótosan itta meg az arabicáját. Amikor végeztek, Gábor törte meg a csendet.

– Az elmúlt egy évben nem láttatok, tudom – próbált az öreg lelkére beszélni. – Azért nem, mert mindent hátrahagytam, ami a régi életem része volt. Belefáradtam abba, hogy mindig a rossz úton járok. Felégettem minden hidat, megszakítottam minden kapcsolatomat, ami valaha a bűnhöz kötött. Más ember lettem, higgy nekem!

– Istenem – sóhajtott fáradtan a másik –, hányszor hallottam ezt!

– De most valóban igaz – erősködött Gábor. – Tényleg megváltoztam. Végre bízhatsz bennem.

– Sajnálom. Többé nem tudok. Az iménti vallomásod is annyira átlátszó, Gábor! Azt hiszed, ha előadsz nekem egy ilyen szívszorító, olcsó pátosszal leöntött monológot, akkor hirtelen mindent elfelejtek, és megint zsinóron rángathatsz, mint régen? Felejtsd el! És tudod mit? Annak ellenére, hogy nem gyűlöllek… Menj a pokolba!

Az öreg igencsak felkapta a vizet, és először ennek tulajdonította a mellkasában keletkező, furcsa nyomást is. Az arca önkéntelenül eltorzult, jobbjával a szívéhez kapott.

– Beszélni fogsz – szólalt meg ekkor Gábor rideg, kegyeletet nem ismerő hangon. – Ide kell adnod a kéziratot. Ha nem árulod el, hol találom, meg fogsz halni.

Az egykori antikvárius egyre erősebben érezte a nyomást a mellkasában, amit pár másodperccel később már egyfajta jéghideg, szúró fájdalom is követett. Világéletében gyorsan vágott az esze – most is hamar rájött, mi történik vele. A méreg egész biztosan akkor került a kávéjába, amikor ő kiment a szobából, hogy elküldje otthonról a feleségét.

– Mit tettél? – nézett rémülten a vele szemben ülőre. – Mindig is gazfickó voltál. Csaló, hazug tolvaj. Gyenge jellem. De hogy gyilkos is?

– Amikor a látogatásom előtt felhívtam Gizi nénit, beszélgettünk egy kicsit a hétköznapi dolgokról – mosolyodott el sötéten Gábor. – Hallottam, hogy mostanában sokat vacakol a szíved… Karcsi bátyám!

– Te szörnyeteg! – lehelte az öreg, miközben egyre csak a mellkasát masszírozta. – Mégis, mit képzeltél? Hogy gondolod, hogy megúszhatsz egy gyilkosságot?

– Senki sem fog rájönni – közölte a férfi. – Ma már olyan szereket lehet beszerezni, hogy el se hinnéd. De nem kell meghalnod, érted? Itt van nálam az ellenszérum is. Van még talán két perced, hogy beszélj. Ha nyomra vezetsz, akkor odaadom az ellenszert, és élhetsz. Sőt: le is út, fel is út, többé nem találkozunk. Ha viszont tovább makacskodsz, akkor…

Ráspolyos nevetés fojtotta belé a szót. Az öreg egyik kezével még mindig a mellkasát, a másikkal viszont a hasát fogta. Úgy nevetett, hogy egészen összegörnyedt a karosszékében. Kacaja végül fuldokló köhögéssé torzult, majd a férfi félig kiegyenesedett, és könnypárás szemmel, elszánt tekintettel nézett a gyilkosára.

– Nyolcvannégy éves vagyok – mondta rekedten. – Rajtam végigtaposott a huszadik század, és nem tudott megtörni. Tizenéves siheder voltam, amikor a ruszkik állítólag felszabadítottak minket. Huszonnégy évesen annyi Molotov-koktélt dobáltam a tankjaikra, amennyit csak elbírt a két kezem, és akkor sem hagytam el a hazámat, amikor a forradalom elbukott. Tudod te, hányszor vertek meg az ávósok, amiért értelmiségi családból származom, és mert sosem voltam hajlandó belépni a pártba? Akkor is elvittek, amikor Gizit minden fenyegetés és tiltás ellenére templomban vettem el, katolikus rítus szerint. Annyi csontomat törték el az évek során, hogy egy idő után már nem is számoltam. De az én gerincem mindig egyenes maradt! Ki vagy te mindehhez a borzalomhoz képest? – döfte le Gábort a tekintetével. – Senki. Egy porszem, amit a legkisebb szellő is kénye-kedve szerint fújdogál a világban. Azt hiszed, megijeszthetsz? Még a halál torkából is csak szánalommal tudok rád nézni.

A másik férfi nem számolt ezzel a lehetőséggel, de egyszeriben azon kapta magát, hogy félelem tölti el. Az öregnek ekkor már annyi ereje sem volt, hogy lábra álljon, ott haldoklott a szeme előtt, és ő mégis rettegett tőle. Olyan erő lakozott abban a nyolcvannégy éves emberben, amit ő fel sem foghatott.

– De a szérum – mondta bizonytalanul – itt van a… a zsebemben, és…

– Pontosan tudom – nyögte fuldokolva a másik –, hogy nincs ott semmi. Legfeljebb még egy hazugság. Abból pedig… már nem kérek…

– Az istenedet, Károly bácsi, beszélj! – ordított fel tehetetlen dühében a férfi. – Hol van a kézirat? Hová rejtetted a csillagokat?!

– Sosem… tudod meg – erőltette ki magából a haldokló. – Sosem… lehet… a tiéd. A titkot… magammal viszem… a sírba…

Ezek voltak Róbert Károly, egykori egri antikvárius és köztiszteletben álló reneszánsz ember utolsó szavai. Ám mielőtt végleg elhagyta volna az árnyékvilágot, még utoljára összeszedte magát, kiegyenesedett a karosszékében, és hátradőlt, mintha csak álmában, békésen érte volna a halál. Képtelen volt üzenetet hagyni, vagy legalább valamiféle jelet, amivel elárulhatta volna a gyilkosát, de ennyit még megtehetett. Úgy akart elmenni, ahogy élt: nyugodtan, méltóságteljesen. Nem a padlón összegörnyedve, hanem kényelmesen, a kedvenc karosszékében.

Azt még hallotta, ahogy Gábor őrült kétségbeesésében kiabál neki, sőt még mindig fenyegetőzik, de a hangok egyre távolodtak tőle, majd végül teljesen belevesztek a végtelen csendbe.

Aztán megszűnt a kín, tovatűnt a fájdalom, és csak valami végtelen, súlytalan nyugalom maradt a helyén.

Az öreg már rég nem félt a haláltól: hosszú évekkel korábban gondoskodott róla, hogy ha ő már nem lesz, egy méltó örökös akkor is rá tudjon lelni a titokhoz vezető ösvényre – és ha valóban megérdemli, akkor magára a titokra is.

Egy méltó örökös, futott át a férfi agyán élete utolsó gondolata. Vajon ki lesz az?

1. fejezet Egy váratlan telefonhívás

I.

Peti összeszorított szájjal lépdelt a szemétkuka felé. Véreres szemmel nézett a lendületesen távolodó fiúk után, és minden erejével azon volt, hogy el ne sírja magát. Tudta, az csak még nagyobb szégyen lenne számára. A másik három srác gúnyos röhögcsélése még ott visszhangzott az Iskola utca alacsony, háromszintes lakóházai és az alapiskola kétszintes tömbje közt, miközben Peti felnyitotta a kuka fedelét, és megalázottan kotorta ki szemétbe hajított táskáját.

Meleg nyár volt, június vége, így a kuka a szokásosnál is kellemetlenebb szagokat árasztott magából. Peti visszatartotta a lélegzetét, gyorsan kiemelte a hátizsákját, és megkönnyebbülten nyugtázta, hogy abból semmi sem hullott ki. Maga a táska sem esett semmi olyanra, ami elszínezhette vagy beleivódhatott volna, így a fiú még aránylag szerencsésen úszta meg Oszkárék újabb szemétkedését.

Mindez Dunaszerdahelyen, egy kis délnyugat-szlovákiai magyar mezővárosban történt, a tanév utolsó napján, egy Zalán Péter nevű, majdnem tizenhárom éves és rendkívül magányos fiúval, aki akkor még nem tudta, hogy élete legizgalmasabb kalandja előtt áll.

A bizonyítványosztás után az épületből kiözönlő diákok úgy vonultak el mellette, mintha nem is látnák őt. A fiú ezt valójában nem nagyon bánta, hiszen ez még mindig jobb volt, mintha mind rajta nevettek volna. Elhúzódott a szemétkuka mellől, és visszasétált az iskola kerítéséig. Míg a többi diák harsány vidámsággal igyekezett hazafelé, ő nekitámaszkodott a kerítésnek, és elővette a vizespalackját, hogy igyon pár kortyot. Korábban, miközben Oszkárék körbeállták, hogy eljátszadozzanak vele, mint macskák az egérrel, Peti a félelemtől teljesen kitikkadt. Most pedig, hogy a szájához emelte a palackot, nagyot szisszenve rögtön el is rántotta onnan. Oszkár egyik haverja, Arnold épp csak annyira csapta szájon, hogy nem repedt fel a bőre, az ütés azonban így is elég fájdalmas volt, és nem is múlt el nyomtalanul.

Talán fel is duzzad, gondolta Peti dühösen, és én megint magyarázkodhatok…

Az Iskola utca hamarosan kiürült, elcsendesedett, és ekkor a fiú is jobbnak látta, ha elindul haza. Ellökte magát a kerítéstől és hátára vette a táskáját, ám ahogy az utca vége felé fordult, a suli bejáratában meglátta Árpi bát, az irodalom- és történelemtanárt. A legfeljebb harmincéves férfi olyan tekintettel nézett kedvenc diákjára, hogy Petinek semmi kétsége nem volt felőle, Árpi bá pontosan tudja – vagy legalábbis sejti –, mi történt vele.

Rövid ideig mindketten dermedten álltak, és szótlanul meredtek a másikra, míg a tanár észbe nem kapott, és gyorsan magára nem erőltetett egy barátságos mosolyt. Szapora léptekkel sietett oda Petihez, de mosolya hamar lehervadt az arcáról, ahogy közelebbről is szemügyre vette tanítványa ábrázatát. A fiúnak nemcsak a szája duzzadt meg, de egy másik ütés nyomán egy szép kis monoklit is sikerült összeszednie a jobb szeme alá.

– Annak idején azért választottam a tanári pályát – szólalt meg fáradt hangon Árpi bá –, mert azt hittem, a gyerekek még nem olyan gátlástalanul gonoszak, mint a felnőttek…

– Ne haragudjon, tanár úr – mondta erre Peti –, de akkor elég naivan választott pályát.

A férfi halkan felnevetett. Zalán Peti volt az egyetlen diákja, aki tanár úrnak, nem pedig tanító bácsinak vagy tanbának szólította.

– Már rég rájöttem – vallotta be. – De tudod, én még most is ugyanolyan naiv vagyok. Hiszek benne, hogy legalább minden harmadik-negyedik ilyen kis rohadékra, mint amilyen ez az Oszkár, jut egy olyan normális srác, mint amilyen te vagy.

Peti csak megvonta a vállát. Mert hát mi az, hogy normális? Időnként titokban ő is inkább olyan szeretett volna lenni, mint azok, akik folyamatosan terrorizálták, hiszen akkor végre egyszer ő rúghatta volna szét Oszkárék hátsóját, nem pedig fordítva.

– Gondolom, ezúttal is hiába vinnélek be az igazgató úrhoz – csóválta a fejét Árpi bá.

– Év vége van, tanár úr – fakadt ki keserűen a fiú. – Az igazgató úr szeptemberig százszor is elfelejti ezt a dolgot!

– Hátha nem felejti el – erősködött a férfi. – Miért nem teszünk egy próbát?

– Hogy miért nem? – nézett rá elvörösödve Peti. – Tényleg kíváncsi rá a tanár úr?

A férfi csak bólintott, mire a diákja mély levegőt vett, és köntörfalazás nélkül kibökte:

– Ha Oszkárék ősszel miattam kapnak igazgatói figyelmeztetést, vagy akár megróvót… – Elcsuklott a hangja, csak a fejét csóválta. – Mit gondol, mit tesznek velem akkor? Megvárnak suli után, vagy kilesik, ha leviszem otthon a szemetet, és akkor… Kicsi ez a város ahhoz, hogy ne találjanak meg, amikor csak akarnak.

A tehetetlen dühtől könnybe lábadt a szeme, és gyorsan lehajtotta a fejét, hogy Árpi bá ne vegye észre. A férfi persze átlátott a szitán, és végső soron igazat is adott a fiúnak. Hiszen ő maga is volt iskolás, és pontosan tudta, hogy mennek a dolgok a srácok között. Azt pedig semmiképpen sem akarta, hogy az amúgy is sokat zaklatott fiúnak még több szenvedést kelljen elviselnie. Csak hát bántotta a dolog, és nagyon szeretett volna segíteni Petinek – épp csak azt nem tudta, hogyan.

– Már csak két év – próbált lelket önteni belé. – Utána elmész egy jó gimnáziumba, és örökre elbúcsúzhatsz ezektől a bunkóktól. Hidd el nekem, már a gimi első éve után is alig fogsz rájuk emlékezni, soha többé nem lesznek az életed részei. A gimi teljesen más világ…

– Én hiszek magának, tanár úr – sóhajtotta Peti –, de két év? Az innen nézve még nagyon sok idő…

…és nagyon sok pofon, tette hozzá, de már csak magában.

Árpi bá egészen elkeseredett attól, hogy nem sikerült felvidítania a fiút. Agyában szinte csikorogtak a fogaskerekek, olyan erősen gondolkodott rajta, hogy vajon mivel oszlathatná el legkedvesebb diákja rosszkedvét.

– Nincs kedved meginni egy jeges teát vagy egy limonádét? – kérdezte végül. – Nyílt egy új könyvesbolt a kedvenc kávézóm mellett. Mindkettőbe benézhetnénk. Neked úgyis útba esik hazafelé, és meghívlak, amire csak szeretnéd.

Peti nem akarta elfogadni a meghívást, no nem mintha ez lett volna az első alkalom – hiszen Árpi bával időnként órákig is el tudtak beszélgetni egy tea, egy limonádé vagy épp egy forró csoki fölött –, de a fiú még mindig az orrát lógatta, és legszívesebben bezárkózott volna a szobájába, hogy egy hónapig elő se jöjjön onnan, nyári szünet ide vagy oda. Már majdnem el is hárította a szíves invitálást, amikor Árpi bá bedobta a tökéletes csalit:

– Talán – mondta könnyedén, kicsit színpadiasan – a legújabb Benyák Zoltánt is kölcsönadom…

– Nem is tudtam, hogy van új Benyák-regény! – kapta fel a fejét Peti, aki hirtelen mintha minden korábbi gondjáról megfeledkezett volna.

– Aha, az Ünnepi Könyvhéten vettem – vigyorgott Árpi bá elégedetten. – Én már olvastam, és szerintem zseniális.

– Az Ünnepi Könyvhéten? – visszhangozta izgatottan a fiú. – Hiszen az most volt pár hete. Csak azt ne mondja a tanár úr, hogy…

– De bizony – találta ki a gondolatát a férfi. – Dedikált!

– Na és milyen? Mint az Ars Fatalis, vagy mint Az idő bolondjai?

– Ugyan már, Petikém! – csóválta a fejét tettetett csalódottsággal a tanár. – Mintha nem tudnád, hogy nincs két egyforma Benyák-könyv…

– Igaz, igaz… – dünnyögte amaz elgondolkodva. – Na de mégis: melyikhez áll közelebb?

– Tudod mit? – kacsintott rá Árpi bá. – A kávézóban elárulom.

Azzal az iskola két legmagányosabb figurája – azaz a hetedik osztályt frissen elvégzett diák és a szórakozott magyar–történelem szakos tanár – nyakába vette a felvidéki kisvárost.

Tartalom

Prológus A csillagok elvesznek

1. Egy váratlan telefonhívás

2. Utazás az ismeretlenbe

3. Dobó István apródja, avagy leány zöld ruhában

4. Öt pecsét Egerben

5. A pihenő oroszlán nyomában

6. Egy ifjú írópalánta vágyai

7. Egy idegen ember halála

8. A teknősbéka feje és a hős talpa

9. Végjáték

10. A legszebb egri nyár

Epilógus A fiú és a farkasok

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License