PHILIP K. DICK

KÜLÖNÖS ÉDEN

Philip K. Dick: Collected Short Stories

Copyright © 1952 by Philip K. Dick. Copyright renewed 1985 by Laura Coelho, Christopher Dick, and Isa Dick

Hungarian Translation © Bari Máriusz, Bogár Levente, Farkas Veronika, Horváth Norbert, Juhász Viktor, Kéri Andrea, Molnár Berta Eleonóra, Pék Zoltán, Sárpátki Ádám, Sepsi László, Tamás Gábor, Uram Tamás, 2023

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: Collected Short Stories

Underwood-Miller, 1987

Fordította: Bari Máriusz, Bogár Levente, Farkas Veronika, Horváth Norbert, Juhász Viktor, Kéri Andrea, Molnár Berta Eleonóra, Pék Zoltán, Sárpátki Ádám, Sepsi László, Tamás Gábor, Uram Tamás

ISBN: 978 963 598 281 3 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Kótai Kata, Ligeti Szilvia

Tördelő: KFBook Design Stúdió

Műfaj: science fiction

TARTALOM

Az Apró Mozgalom

(The Little Movement)

Az ágyú

(The Gun)

Csalogató furulyaszó

(Piper In The Woods)

A fáradhatatlan béka

(The Indefatiguable Frog)

A barna oxford cipő rövid, de boldog élete

(The Short Happy Life of the Brown Oxford)

Az építő

(The Builder)

Beavatkozás

(Meddler)

Kint a kertben

(Out in the Garden)

A zsákmányhajó

(Prize Ship)

Az ajtó mögött

(Beyond The Door)

Fonnyadt almák

(Of Withered Apples)

Átutazók bolygója

(Planet for Transients)

Szabad préda

(Fair Game)

Különös éden

(Strange Eden)

Tony és a bogarak

(Tony And The Beetles)

Lába kél a rögnek

(The Crawlers)

A nyomtató ára

(Pay for the Printer)

Várakozó álláspont

(The Chromium Fence)

Elhárító mechanizmus

(Retreat Syndrome)

Tegnapra tudunk időpontot adni

(Your Appointment Will Be Yesterday)

A kijárat csak illúzió

(The Exit Door Leads In)

AZ APRÓ MOZGALOM

A férfi a járda szélén ült, kezével zárva tartotta a dobozt. A doboz teteje türelmetlenül mocorgott, nekifeszült az ujjainak.

– Jól van – morogta a férfi. Izzadság csurgott végig az arcán, nyirkos, súlyos izzadságcseppek. Lassan kinyitotta a dobozt, ujjait a nyílás felett tartva. Belülről fémes dobolás harsant, mély, kitartó vibrálás, ami viharosan erősödött, ahogy a napsugarak beszűrődtek a dobozba.

Egy apró fej jelent meg, kerek és fényes, majd egy másik is. Egyre több fej tódult a lyukhoz, kukucskáltak, próbáltak kilátni.

– Én leszek az első – sikította az egyik fej. Rövid dulakodás után gyors megegyezésre jutottak.

A járdán ülő férfi remegő kézzel emelte fel a fémfigurát. Letette a járdára, és vastag ujjaival, ügyetlenkedve elkezdte felhúzni. Fényesre festett katona volt, sisakban, puskával felszerelkezve, vigyázzban állt. Ahogy a férfi elfordította a kulcsot, az apró katona karjai fel-le kezdtek mozogni. Kitartóan erőlködött.

Két nő közeledett a járdán beszélgetve. Kíváncsian lepillantottak a földön ülő férfira, és a kezében lévő, fényes figurákkal teli dobozra.

– Ötven cent az áruk – motyogta a férfi. – Vegyenek valamit a gyermeküknek, hogy…

– Várj! – szólt egy bágyadt, fémes hang. – Nekik ne!

A férfi hirtelen elhallgatott. A két nő egymásra pillantott, majd a férfira és a kis fémfigurára néztek. Sietve továbbindultak.

A kis katona körülnézett az utcán, az autókat, a vásárlókat figyelte. Hirtelen megremegett, hangja méllyé, mohón reszketeggé vált.

A férfi nyelt egyet.

– Ne a gyereket – szólalt meg rekedten. Próbálta megfogni a figurát, de hirtelen fémujjak mélyedtek a kezébe. Felszisszent.

– Mondd meg nekik, hogy álljanak meg! – visította a figura. – Állítsd meg őket! – A fémkatona elhúzódott tőle, és nehezen mozgó, merev lábaival végigcsattogott a járdán.

A fiú és az apja lelassított, majd megálltak, és érdeklődve néztek le a katonára. A földön ülő férfi erőtlenül mosolygott; figyelte, ahogy a figura közelít hozzájuk, körbeforog, karjai fel-le járnak.

– Vegyen valamit a fiának. Egy izgalmas játszótársat. Hogy legyen társasága.

Az apa elvigyorodott, figyelte, ahogy a figura a cipőjéhez közelít. A kis katona nekiütközött a cipőnek. Zihált és kattogott, majd mozdulatlanná vált.

– Húzd fel! – kiabált a fiú.

Az apja felemelte a kis figurát.

– Mennyibe kerül?

– Ötven cent. – Az árus bizonytalanul feltápászkodott, magához szorítva a dobozt. – Jó társasága lenne. Szórakoztatná.

Az apa megfordította a katonát.

– Biztos, hogy szeretnéd, Bobby?

– Persze! Húzd fel! – Bobby a katonáért nyúlt. – Indítsd el!

– Megveszem – szólt az apa. Benyúlt a zsebébe, és átnyújtott a férfinak egy egydolláros bankjegyet.

Az árus ügyetlenül, a távolba meredő tekintettel odaadta neki a visszajárót.

Kiváló helyzet volt.

A kis figura csendesen feküdt, átgondolt minden lehetőséget. A körülmények optimális kimenetelt tettek lehetővé. Előfordulhatott volna, hogy a Gyermek nem akar megállni, vagy a Felnőttnél esetleg nincsen pénz. Sok minden rosszul alakulhatott volna; még belegondolni is szörnyű volt. De minden tökéletesen sikerült.

Az apró figura elégedetten nézett maga elé az autó hátsó ülésén fekve. Helyesen értelmezett bizonyos jeleket: a Felnőttek irányítottak, így hát náluk volt a pénz is. Hatalmuk volt, de a hatalmuk miatt nehéz volt a közelükbe férkőzni. A hatalmuk és a méretük miatt. A Gyermekekkel más volt a helyzet. Ők apróbbak voltak, és könnyebb volt beszélni velük. Elfogadtak mindent, amit hallottak, és azt tették, amire utasították őket. Legalábbis a gyárban ezt állították.

A kis fémfigura mozdulatlanul feküdt, ábrándos, csodás gondolataiba merülve.

A fiú szíve sebesen vert. Felszaladt az emeletre, és belökte az ajtót.

Miután gondosan bezárta az ajtót, az ágyához ment, és leült. Lenézett a kezében tartott alakra.

– Mi a neved? – kérdezte. – Hogy hívnak?

A fémfigura nem válaszolt.

– Bemutatlak a többieknek. Meg kell ismerned mindenkit. Tetszeni fog itt neked.

Bobby az ágyra fektette a bábut. A szekrényhez szaladt, és egy játékokkal teli, tömött kartondobozt húzott elő belőle.

– Ez Bonzo – mondta. Egy megfakult plüssnyulat emelt fel. – És Fred. – Körbeforgatta a gumimalacot, hogy a katona is lássa. – És persze Teddo. Ő Teddo.

Az ágyhoz vitte Teddót, és lefektette a katona mellé. Teddo némán feküdt, üveges szemével a mennyezetet bámulta. Teddo barna medve volt, könyök- és térdhajlataiból szalmaszálak meredtek elő.

– És téged hogyan nevezzünk? – merengett Bobby. – Szerintem tartsunk kupaktanácsot, és úgy döntsük el. – Töprengve elhallgatott. – Felhúzlak, hogy mindannyian lássuk, hogyan működsz.

Az arcára átfordítva, óvatosan elkezdte felhúzni a figurát. Amikor a kulcs megfeszült, lehajolt, és letette a figurát a földre.

– Menj csak – mondta neki. A fémbábu mozdulatlanul állt. Majd zúgni és kattogni kezdett. Keresztülsétált a padlón merev, rángó mozdulatokkal. Hirtelen irányt változtatott, és egyenesen az ajtó felé indult. Az ajtóban megállt, majd a földön heverő építőkockák felé fordult, és elkezdte őket egy kupacba tolni.

Bobby érdeklődve figyelte. Az apró figura a kockákkal hadakozott, gúlába halmozta őket. Végül felkapaszkodott az építményre, és elfordította a kulcsot az ajtó zárjában.

Bobby zavartan megvakarta a fejét.

– Ezt meg miért csináltad? – kérdezte. A figura lemászott a gúláról, és zúgva, kattogva elindult a szobán át Bobby felé. Bobby és a plüssállatok csodálkozva figyelték. A katona elérte az ágyat, és megállt.

– Emelj fel! – kiáltotta türelmetlenül vékony, fémes hangján. – Igyekezz! Ne csak ott üldögélj!

Bobby szemei tágra nyíltak. Pislogva bámult a figurára. A plüssök nem szóltak semmit.

– Gyerünk! – óbégatott a kis katona.

Bobby lehajolt. A katona erősen megszorította a kezét. Bobby felkiáltott.

– Maradj nyugton – parancsolta a katona. – Emelj fel az ágyra. Meg kell beszélnem veled néhány dolgot, nagyon fontos dolgokat.

Bobby letette a figurát maga mellé az ágyra. A szoba a fémfigura bágyadt zúgásától eltekintve csendes volt.

– Ez egy kellemes szoba – vágott bele a katona. – Nagyon szép szoba.

Bobby egy kicsit hátrébb húzódott az ágyon.

– Mi a baj? – kérdezte élesen a katona, ahogy felé fordult és rábámult.

– Semmi.

– No, mi az? – nézett rá a figura. – Csak nem félsz tőlem?

Bobby kényelmetlenül fészkelődött.

– Félni, tőlem! – A katona felnevetett. – Én csak egy apró fémemberke vagyok, alig tizenöt centiméter magas. – Újra és újra nevetésben tört ki, majd hirtelen elhallgatott. – Figyelj rám. Egy ideig itt fogok élni veled. Nem foglak bántani; ebben biztos lehetsz. A barátod vagyok – jó barát.

Kissé idegesen pillantott fel.

– De szeretném, ha megtennél nekem néhány dolgot. Nem bánod, ha meg kell tenned pár dolgot, ugye? Mondd csak: hányan vannak a családodban?

Bobby habozott.

– Gyerünk, hányan vannak? A Felnőttek.

– Hárman… Apa és Anya, meg Foxie.

– Foxie? Ő meg kicsoda?

– A nagymamám.

– Három Felnőtt. – A figura bólintott. – Értem. Csak három. De időnként mások is eljönnek hozzátok? Más Felnőttek is látogatják ezt a házat?

Bobby bólintott.

– Három. Az nem túl sok. A három nem okoz komoly problémát. A gyár szerint…

Hirtelen elhallgatott.

– Remek. Figyelj rám. Nem akarom, hogy bármit is elmondj nekik rólam. Én a te barátod vagyok, a te titkos barátod. Nem akarnak majd rólam hallani. Ne feledd, nem foglak bántani. Nincs mitől tartanod. Itt fogok élni, veled.

Figyelmesen nézett a fiúra, elidőzött az utolsó szavakon.

– Egyfajta magántanárod leszek. Megtanítok neked dolgokat, hogy mit csinálj, mit mondj. Ahogyan egy tanító tenné. Ez tetszene neked?

Nem érkezett válasz.

– Hát persze hogy tetszeni fog. Akár már bele is vághatunk. Talán tudni szeretnéd a megfelelő módját, hogyan szólíts engem. Szeretnéd megtanulni?

– Hogy hogyan szólítsalak téged? – kérdezte Bobby lepillantva.

– Szólíthatnál, mondjuk… – A figura habozva elhallgatott. Majd büszkén kihúzta magát. – Szólíts Uramnak.

Bobby felpattant, kezét az arcához kapta.

– Uram – ismételte a figura rendíthetetlenül. – Uram. Nem muszáj azonnal elkezdened. Fáradt vagyok. – A katona leeresztett. – Majdnem lejártam. Kérlek, húzz fel ismét úgy egy óra múlva.

A figura elkezdett megmerevedni. Felnézett a fiúra.

– Egy óra múlva. Feszesre felhúzol majd? Ugye, megteszed?

Hangja beleveszett a némaságba.

Bobby lassan bólintott.

– Rendben – motyogta. – Igen, megteszem.

Kedd volt. A nyitott ablakon át meleg napfény úszott be a szobába. Bobby iskolába ment; a ház csendes és üres volt. A plüssállatok visszakerültek a szekrénybe.

Uram a komódon hevert, kitámasztva nézett ki az ablakon, elégedetten pihent.

Egyszer csak halk zümmögés támadt. Hirtelen valami apró dolog repült be a szobába. Az apró tárgy tett néhány kört a levegőben, majd leszállt, hogy a komód fehér szövetén, a fémkatona mellett megpihenjen. Apró játék repülő volt.

– Hogy haladnak a dolgok? – kérdezte a repülőgép. – Minden rendben ment eddig?

– Igen – felelte Uram. – És a többiek hogy állnak?

– Nem túl jól. Alig egy maroknyian tudtak Gyermekeket elérni.

A katona fájdalmasan felszisszent.

– Legtöbbjük Felnőttek kezében végezte. Ahogy te is tudod, ez nem kielégítő eredmény. Nagyon nehéz irányítani a Felnőtteket. Kitörnek a bűvkörünkből, vagy megvárják, amíg letekeredik a rugó…

– Tudom – bólintott komoran Uram.

– A későbbiekben is szinte biztosan rossz hírek érkeznek majd. Fel kell készülnünk erre is.

– Más híred is van még. Ne kímélj!

– Őszintén szólva, nagyjából a felük már tönkrement, összetaposták őket a Felnőttek. Állítólag egyiküket egy kutya törte össze. Most már kétségtelen: a Gyermekek az egyedüli reményeink. Rajtuk keresztül érhetünk el sikereket, ha egyáltalán bárhogyan.

A kis katona bólogatott. A hírnöknek igaza volt, természetesen. Soha nem számítottak rá, hogy egy közvetlen támadás az uralkodó faj, a Felnőttek ellen sikerre vezetne. Méretük, erejük és hatalmas lépteik megvédenék őket. A játékárus jó példája volt ennek. Számtalanszor igyekezett már szabadulni, megpróbálta átverni őket, és elszökni. A csapat egy részének folyamatosan készenlétben kellett állnia, hogy szemmel tartsák őt, és ott volt az a rémületes nap, amikor az árus nem húzta fel őket eléggé, abban bízva, hogy…

– Ellátod a Gyermeket utasításokkal? – kérdezte a repülőgép. – Kellőképpen felkészíted?

– Igen. Érti, hogy itt leszek mellette. A Gyermekek, úgy tűnik, kedvelik ezt. Alávetett fajként megtanulták az elfogadást; csak erre képesek. Én is egy tanár vagyok, aki megszállja az életét, aki parancsokat ad neki. Egy újabb hang, aki megmondja neki…

– Elindítottad már a második fázist?

– Ilyen hamar? – csodálkozott Uram. – Miért? Muszáj, hogy ilyen gyorsan továbblépjünk?

– A gyár kezd ideges lenni. A csapat nagy része elpusztult már, ahogy mondtam.

– Értem – bólintott Uram szórakozottan. – Számítottunk rá, a realitásokat figyelembe véve terveztünk, tisztában voltunk az esélyeinkkel. – Fel-alá masírozott a komódon. – Természetesen sokan kerülnek a Felnőttek kezére. A Felnőttek mindenhol ott vannak, az összes kulcspozícióban, a fontos állomásokon. Az uralkodó faj pszichológiájának része, hogy a társadalmi élet minden szakaszát irányítják. De mindaddig, amíg azok, akik elérték a Gyermekeket, túlélnek…

– Erről nem kéne tudnod, de rajtad kívül hárman maradtak. Csak hárman.

– Hárman? – ámult el Uram.

– Még azok közül is, akik elérték a Gyermekeket, sokan odavesztek. Tragikus a helyzet. Ezért akarják, hogy elindítsd a második fázist.

Uram ökölbe szorította a kezét, vonásai vasrémületbe merevedtek. Csupán hárman maradtak… Pedig micsoda reményeket tápláltak a csapat iránt, amelynek tagjai olyan sokat kockáztattak, olyan kicsik voltak, és oly kiszolgáltatottak az időjárásnak – és annak, hogy felhúzzák-e őket rendesen! Bárcsak nagyobbak lettek volna! A felnőttek mind oly hatalmasak.

Na de a Gyermekek. Mi csúszhatott félre? Mi történt az egyetlen esélyükkel, egyetlen törékeny reményükkel?

– Hogy lehet? Mi történhetett?

– Senki nem tudja. A gyárban nagy a felfordulás. És most szűkében vannak a felszerelésnek. Néhány gép lerobbant, és senki nem tudja, hogyan kéne beüzemelni őket. – A repülő a komód széle felé siklott. – Indulnom kell vissza. Később jelentkezem, hogy lássam, hogyan haladsz.

A repülőgép felreppent a levegőbe, és kiszállt a nyitott ablakon. Uram kábultan figyelte.

Mégis, mi történhetett? A Gyermekekkel kapcsolatban teljesen magabiztosak voltak. Mindent gondosan elterveztek, merengett.

Este volt. A fiú az asztalnál ült, és szórakozottan meredt a földrajzkönyvére. Unottan fészkelődött, forgatta a lapokat. Végül becsukta a könyvet. Lecsúszott a székről, és a szekrényhez ment. Épp a tömött kartondobozért nyúlt, amikor a komód tetejéről egy hang szállt felé.

– Később. Később is játszhatsz majd velük. Most meg kell beszélnem veled valamit.

A fiú visszafordult az asztalhoz. Arca közömbös és fáradt volt. Bólintott, és leguggolt az asztal mellé, majd kezével megtámasztotta a fejét.

– Nem alszol, ugye? – kérdezte Uram.

– Nem.

– Akkor figyelj. Holnap, amikor elmész az iskolába, azt akarom, hogy menj el egy bizonyos címre. Nincs messze az iskolától. Egy játékbolt. Talán ismered is. Don Játékországa.

– Nincs pénzem.

– Az nem számít. Minden régen el lett már intézve. Menj el a Játékországba, és mondd ezt a férfinak: „Azért küldtek, hogy elvigyem a csomagot.” Meg tudod ezt jegyezni? „Azért küldtek, hogy elvigyem a csomagot.”

– Mi van a csomagban?

– Néhány szerszám, meg pár játék neked. Amik illenek hozzám. – A fémfigura összedörzsölte a tenyerét. – Szép, modern játékok, két játék tank és egy gépfegyver. És néhány tartalék alkatrész a…

Odakint, a lépcső felől hangok hallatszottak.

– Ne felejtsd el – mondta Uram idegesen. – Megteszed? Ez a fázisa a tervnek rendkívül fontos.

Idegesen tördelte a kezét.

A fiú az utolsó hajszálakat is a helyükre igazította. Feltette a sapkáját, és felvette az iskolai könyveit. Odakint a reggel szürke és komor volt. Lassan, hangtalanul esett az eső.

A fiú hirtelen letette a könyveit. A szekrényhez ment, és belenyúlt. Ujjai Teddo lábára kulcsolódtak, és előhúzta a dobozból.

Leült az ágyra, és az arcához szorította Teddót. Hosszú ideig így ült a plüssmedvével, semmi mással nem törődve.

Váratlanul a komód felé nézett. Uram némán, kiterülve hevert rajta. Bobby sietve visszament a szekrényhez, és a kartondobozba fektette Teddót. Átvágott a szobán az ajtó irányába. Ahogy kinyitotta az ajtót, a komódon heverő kis fémfigura megmoccant.

– Ne feledd, Don Játékországa…

Az ajtó bezárult. Uram hallotta, ahogy a Gyermek súlyos léptekkel, boldogtalanul cammog lefelé a lépcsőn. Uram magában ujjongott. Minden rendben haladt. Bobby nem akarja majd megtenni, de meg fogja. És ha egyszer a szerszámok, az alkatrészek és fegyverek biztonságban lesznek idebent, esély sem lesz a bukásra.

Talán elfoglalnak egy második gyárat. Vagy ami még jobb: maguk építenének szerszámokat és gépeket, hogy nagyobb Urakat állíthassanak elő. Igen, ha nagyobbak lehetnének, akár csak egy kicsivel is… Túl kicsik voltak, rém aprók, alig néhány hüvelyk magasak. Lehet, hogy a Mozgalom azért vall kudarcot, azért bukik el, mert túlságosan aprócskák és törékenyek?

Na de ha lennének tankjaik és fegyvereik! Mégis, a játékboltban gondosan elrejtett csomagok közül ez lenne az egyetlen, az egyedüli, amelyik…

Valami megmozdult.

Uram gyorsan megfordult. A szekrényből Teddo közelített felé, nehézkesen, lassan cammogott.

– Bonzo – szólalt meg. – Bonzo, menj az ablakhoz. Azt hiszem, onnan jöhetett be, ha nem tévedek.

A plüssnyúl egyetlen ugrással elérte az ablakpárkányt. Lekuporodott, és kinézett az ablakon.

– Egyelőre tiszta.

– Remek. – Teddo továbbhaladt a komód felé. Felnézett. – Kicsi Uram, kérlek, gyere le. Túl sokáig voltál már odafent.

Uram rábámult. Fred, a gumimalac előjött a szekrényből. Fújtatva elmászott a komódig.

– Felmegyek, és leszedem – mondta. – Nem hiszem, hogy magától lejönne. Segítenünk kell neki.

– Mit csináltok? – kiáltotta Uram. A gumimalac két lábra állt, fülei szorosan a fejére simultak. – Mi történik?

Fred felugrott. Ezzel egy időben Teddo gyorsan mászni kezdett a komód fogantyúiba kapaszkodva. Néhány ügyes mozdulattal felért a tetejére. Uram a fal felé hátrált, lepillantva a mélységben elterülő padlóra.

– Szóval ez történt a többiekkel is – motyogta. – Most már értem. Egy Szervezet, ami ránk várt. Így már minden világos.

Ezzel a mélybe ugrott.

Miután összegyűjtötték és a szőnyeg alá söpörték a darabjait, Teddo így szólt:

– Ez könnyen ment. Reméljük, a folytatás sem lesz sokkal nehezebb.

– Mire gondolsz? – kérdezte Fred.

– A játékcsomagra. A tankokra és a fegyverekre.

– Ó, elbírunk velük. Emlékezz vissza, hogy a szomszédnak is segítettünk, amikor az első kis Uraság megjelent, a legelső, amivel összeakadtunk…

Teddo felnevetett.

– Elég jól állta a sarat. Keményebb volt, mint ez. De segítettek nekünk az út túloldalán lakó pandák.

– Sikerülni fog megint – szólt Fred. – Kezdem kifejezetten élvezni a dolgot.

– Én is – helyeselt Bonzo az ablakból.

Molnár Berta Eleonóra fordítása

AZ ÁGYÚ

A kapitány belenézett a teleszkóp szemlencséjébe. Gyorsan állított a fókuszon.

– Valóban atomvillanás volt – tette hozzá rögvest. Sóhajtott, eltolta magától a teleszkópot. – Megnézheti, aki szeretné. De nem szép látvány.

– Hadd lássam! – mondta Tance, a régész. Hunyorogva a teleszkóphoz hajolt. – Jóisten! – Vadul hátrahőkölt, nekiütközött Dorle-nak, a navigációs tisztnek.

– Akkor miért jöttünk el idáig? – kérdezte Dorle, miközben végighordozta tekintetét a többieken. – Nincs értelme leszállni. Inkább forduljunk vissza.

– Igaza lehet – dünnyögte a biológus. – De akkor is a saját szememmel akarom látni. – Arrébb tolta Tance-et, és belenézett a teleszkópba.

Hatalmas sík vidéket látott, a látóhatár pereméig nyúló végtelen szürkeséget. Elsőre víznek hitte, de egy pillanat múltán rájött, hogy salak, himlőhelyes, szétolvadt salak, amelyet csak néha törtek meg a felbukkanó szikladombok. Semmi sem mozdult, semmi sem rezzent. Minden néma volt, és halott.

– Értem – mondta Fomar, és elhátrált a teleszkóptól. – Nos, itt nem fogok hüvelyeseket találni. – Mosolyogni próbált, de a szája nem engedelmeskedett. Ellépett a teleszkóptól, a többiektől távolabb állt meg, és a távolba révedt.

– Vajon mi fog kiderülni a légköri mintából? – kérdezte Tance.

– El tudom képzelni – felelte a kapitány. – A légkör nagy része mérgező. De mind erre számítottunk, nem igaz? Nem értem, miért lepődtünk meg ennyire. Borzalmas atomcsapás lehetett, ha még a mi naprendszerünkben is látszott.

Méltóságteljesen, érzelemmentes arccal végigvonult a folyosón. A többiek nézték, ahogy eltűnik az irányítóteremben.

Amint a kapitány becsukta az ajtót, a fiatal nő megfordult.

– Mit láttatok a teleszkópban? Jó hír, vagy rossz?

– Rossz. Alkalmatlan az életre. A légkör mérgező, a víz elpárolgott, a föld salakká olvadt.

– Lehetséges, hogy a föld alá bújtak?

A kapitány elhúzta a kabinablakot, és láthatóvá vált alattuk a bolygó felszíne. Mindketten szótlanul és nyugtalanul lenéztek. Mérföldekre elnyúló romok töretlen sora, feketére égett salakgödrök, néha egy kőhalom.

Nasha hirtelen felugrott.

– Nézzétek! Ott, a szélén. Látjátok?

Mind odanéztek. Valami a táj fölé magasodott, nem szikla volt, nem véletlenszerű képződmény. Kerek volt, kör alakban elrendezett pontok, fehér golyók a bolygó halott bőrén. Egy város? Valamiféle épületek?

– Kérlek, fordítsd meg a hajót! – mondta Nasha izgatottan. Ahogy a fehér pontok fölé értek, amennyire csak mert, a kapitány lejjebb ereszkedett az űrhajóval.

– Pillérek – mondta. – Valamiféle kőpillérek. Lehet, hogy színtiszta mesterséges kő. Egy város maradványai.

– Egek! – suttogta Nasha. – Borzalmas. – Nézte, ahogy a romok eltűnnek mögöttük. Egy félkörben fehér négyszögek álltak ki a salakból, csorbák és repedezettek, akár egy tönkrement fogsor.

– Itt nincs élet – mondta végül a kapitány. – Szerintem indulhatunk is vissza. Tudom, hogy a legtöbben a legénységből vissza akarnak fordulni. Értesítsd a Kormányzati Fogadóállomást, mondd el nekik, mit találtunk, és hogy…

Megtántorodott.

Az első atomlövedék eltalálta a hajót, és megpördítette a tengelye körül. A kapitány a padlóra zuhant, nekicsapódott az irányítópultnak. Iratok és szerszámok potyogtak rá. Amikor lábra állt volna, újabb atomlövedék csapódott be. A mennyezet megrepedt, a merevítők és a gerendák elferdültek és elgörbültek. A hajó megrázkódott, hirtelen zuhanni kezdett, majd ahogy az automata vezérlés átvette az irányítást, irányba állt.

A kapitány a padlón hevert az összetört irányítópanel előtt. A sarokban Nasha kiküzdötte magát a törmelék alól.

Odakint az emberek máris elkezdték befoltozni a hajó oldalán tátongó lékeket, amelyeken keresztül kiáradt a drága levegő, és szertefoszlott a kinti űrben.

– Segítség! – kiáltotta Dorle. – Tűz van, kigyulladt a huzalozás! – Két férfi rohant oda hozzá. Tance tehetetlenül figyelte őket, a szemüvege összetört és elgörbült.

– Tehát mégis van itt élet – mondta félig-meddig magának. – De hogyan…?

– Segíts! – kiáltotta a mellette elsiető Fomar. – Segíts, le kell tennünk a hajót!

Éjszaka volt. Felettük néhány csillag fénye pislákolva áttört a bolygó felszínén átsuhanó porviharokon.

Dorle kinézett, és összevonta a szemöldökét.

– Nem semmi helyen ragadtunk itt. – Visszatért a munkájához, hogy kikalapálja a hajó behorpadt fémtörzsét. Szkafandert viselt; még mindig sok apró rés volt az űrhajón, és a légkör radioaktív részecskéi máris utat találtak a belsejébe.

Nasha és Fomar egy asztalnál ültek az irányítóteremben, sápadtan és komoran tanulmányozták a készleteik listáját.

– Kevés a szénhidrát – mondta Fomar. – Lebonthatjuk az eltárolt zsírokat, ha szeretnénk, de…

– Vajon találunk odakint valamit? – Nasha az ablakhoz ment. – Nagyon barátságtalannak tűnik. – Fel-alá járkált, sovány volt és alacsony, arcára sötét árnyékot vetett a kimerültség. – Szerinted mit találna egy felfedezőcsapat?

– Nem sok mindent – vont vállat Fomar. – Talán gyomokat a repedésekben meg itt-ott. Semmit, ami hasznunkra válna. Bármi, ami képes alkalmazkodni ehhez a környezethez, halálosan mérgező.

Nasha elhallgatott, a nyakát dörzsölte. Mély horzsolás húzódott rajta, még mindig vörös volt, és duzzadt.

– Akkor… ezt hogy magyarázod? Az elméleted szerint a bolygó lakói ropogósra sültek, akár a héjában sült krumpli. De ki lőtt ránk? Valaki észrevett, döntést hozott, és megcélzott egy fegyverrel.

– És felmérte a távolságot – mondta a kapitány erőtlenül a tábori ágyról a sarokban. A többiek felé fordult. – Ez a része aggaszt. Az első lövedék működésképtelenné tett, a második majdnem elpusztított. Mindkettő jól, sőt hibátlanul célzott lövés volt. Pedig nem vagyunk könnyű célpont.

– Jogos – bólintott Fomar. – Nos, talán megtudjuk a választ, mielőtt elhagyjuk ezt a helyet. Milyen különös helyzet! Minden észérv amellett szól, hogy itt lehetetlen az élet, az egész bolygó kopárra égett, eltűnt a légkör, teljesen mérgező.

– A fegyver, amelyik ránk lőtt, megmaradt – mondta Nasha. – Az emberek miért nem?

– Nem ugyanaz a kettő. A fémnek nincs szüksége levegőre. A fém nem kap leukémiát a radioaktív részecskéktől. A fém nem szorul rá az élelemre és a vízre.

Hallgattak.

– Paradoxon – mondta Nasha. – Mindenesetre szerintem reggel ki kellene küldenünk egy keresőcsapatot. Addig pedig próbáljuk meg használható állapotba hozni a hajót a visszaútra.

– Még napokba telik, mire felszállhatunk – mondta Fomar. – Mindenkinek itt kellene maradnia dolgozni. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy kiküldjünk egy csapatot.

Nasha haloványan elmosolyodott.

– Téged küldünk az első csapattal. Talán megtalálod… azt a valamit, amit keresel.

– Hüvelyeseket. Ehető hüvelyeseket.

– Lehet, hogy találsz belőlük. Csak…

– Csak?

– Csak vigyázz magadra. Úgy lőttek ránk, hogy azt sem tudták, kik vagyunk, és miért jöttünk. Szerinted egymással harcoltak? Talán semmilyen körülmények között nem tudják elképzelni, hogy valaki barátságos is lehet. Milyen különös evolúciós vonás, fajon belüli hadviselés. Harc egy fajon belül!

– Nos, reggel megtudjuk – felelte Fomar. – Aludjunk egy keveset.

Hűvösen és zordan kelt fel a nap. A három ember, két férfi és egy nő, az űrhajó rakodónyílásán keresztül leugrott a lenti kemény talajra.

– Micsoda nap – jegyezte meg Dorle mogorván. – Azt mondtam, örülök, hogy újra szilárd talajra tehetem a lábam, de…

– Ugyan már – mondta Nasha. – Gyere ide mellém. Mondani akarok valamit. Magunkra hagynál, Tance?

Tance rosszkedvűen bólintott. Dorle utolérte Nashát. Egymás mellett sétáltak, fémcipőjük alatt ropogott a talaj. Nasha a férfira pillantott.

– Figyelj. A kapitány haldoklik. Erről csak mi ketten tudunk. Mire lemegy a nap, meg fog halni. A sokk ártott a szívének. Majdnem hatvanéves, érted.

– Ez rossz hír – bólintott Dorle. – Nagyon tisztelem a kapitányt. Természetesen neked kell átvenned a helyét. Mivel te vagy a másodkapitány.

– Nem. Szeretném, ha más vezetné a hajót, vagy te, vagy Fomar. Átgondoltam a helyzetet, szerintem nekem az elsőtisztnek kellene lennem, bármelyikőtök lesz is a kapitány. Így megoszthatom a felelősséget.

– Hát, én nem akarok kapitány lenni. Legyen Fomar.

Nasha végigmérte a szkafanderben mellette lépdelő magas, szőke férfit.

– Én inkább téged választanálak – mondta. – Legalább átmenetileg megpróbálhatnánk. De dönts szíved szerint. Nézd, van ott valami!

Megálltak, hagyták, hogy Tance beérje őket. Valamiféle romba dőlt épület előtt álltak. Dorle elgondolkodva körbenézett.

– Látjátok? Ez a hely egy természetes mélyedés, egy hatalmas völgy. Körülötte a magas sziklaalakzatok megvédik az alját. Talán valamennyit visszavertek a nagy robbanásból.

Körbejártak a romok között, köveket és törmeléket szedegettek.

– Szerintem ez egy farm lehetett – mondta Tance, miközben egy fadarabot nézegetett. – Ez egy szélmalomból származik.

– Tényleg? – Nasha elvette tőle a fadarabot, és megfordította. – Érdekes. De induljunk, szorít az idő.

– Nézzétek! – mondta hirtelen Dorle. – Ott, a távolban. Mi lehet az? – Ujjával abba az irányba mutatott.

Nasha levegőért kapott.

– A fehér kövek.

– Micsoda?

Nasha felnézett Dorle-ra.

– A fehér kövek, a nagy, csorba fogsor. A kapitánnyal láttuk őket az irányítóteremből. – Gyengéden megérintette Dorle karját. – Onnan lőttek ránk. Nem hittem volna, hogy ilyen közel értünk földet.

– Mi az? – ért oda hozzájuk Tance. – Alig látok a szemüvegem nélkül. Mit néztek?

– A várost. Ahonnan ránk lőttek.

– Aha. – Mindhárman megálltak egy helyben. – Nos, induljunk – mondta Tance. – Ki tudja, mit találunk itt.

Dorle a homlokát ráncolva pillantott rá.

– Várj. Nem tudjuk, mi vár ránk. Lehet, hogy járőreik vannak. Sőt talán már meg is láttak minket.

– Magát az űrhajót már valószínűleg észrevették – mondta Tance. – Feltehetően pontosan tudták, hol találják, amikor kilőttek minket. Úgyhogy mit számít, hogy közelebb megyünk-e?

– Ez igaz – mondta Nasha. – Ha tényleg el akarnak kapni minket, esélyünk sincs. Egyáltalán nincsenek fegyvereink, te is tudod.

– Nekem van egy kézifegyverem. – Dorle bólintott. – Nos, menjünk tovább. Azt hiszem, igazad van, Tance.

– De maradjunk együtt – mondta Tance idegesen. – Nasha, lassíts kicsit!

Nasha hátranézett. Elnevette magát.

– Igyekeznünk kell, ha még ma oda akarunk élni.

Nagyjából késő délután érték el a város határát. A hideg, sárga nap felettük függött a színtelen égbolton. Dorle megállt egy városra néző sziklaormon.

– Nos, ez lenne az. Ami maradt belőle.

Nem sok maradt. A hatalmas betonpillérek, amelyeket először megláttak, egyáltalán nem pillérek voltak, hanem összedőlt épületek alapzatai. Szétmarta őket a perzselő hőség, szénné égette, és csaknem a földdel tette egyenlővé. Semmi más nem maradt, csak a fehér négyszögek nagyjából négy mérföldes átmérőjű, szabálytalan köre.

Dorle undorodva köpött egyet.

– Még több időt elvesztegettünk. Egy halott város csontváza, semmi több.

– De innen érkeztek a lövések – motyogta Tance. – Ezt ne feledd.

– És aki tüzelt, annak éles a szeme, és komoly tapasztalattal bír – tette hozzá Nasha. – Indulunk.

Bejárták a várost az összeomlott épületek mögött. Egyikük sem szólalt meg. Némán gyalogoltak, hallgatták lépéseik visszhangját.

– Hátborzongató – suttogta Dorle. – Láttam már romvárosokat, de azokkal az idő végzett, az elöregedés, a végelgyengülés. Ezt a várost felperzselték. Nem meghalt, hanem meggyilkolták.

– Vajon mi lehetett a neve? – kérdezte Nasha. Oldalra fordult, és az egyik alapzatról felment egy lépcső maradványain. – Szerintetek találunk útjelzőt? Valamiféle névtáblát?

Belesett a romok közé.

– Nincs itt semmi – mondta Dorle türelmetlenül. – Gyerünk.

– Várj! – Nasha lehajolt, és megérintett egy betontömböt. – Erre felírtak valamit.

– Mi az? – sietett oda hozzá Tance. Leguggolt a porban, végighúzta kesztyűs ujjait a kő felszínén. – Tényleg betűk. – Elővett egy irónt a szkafanderje zsebéből, és egy papírdarabra másolta a feliratot. Dorle lepillantott rá Tance válla felett. A feliraton az állt:

FRANKLIN LAKÓPARK

– Ez a város – mondta halkan Nasha. – Ez volt a neve.

Tance visszatette a papírt a zsebébe, és továbbindultak. Egy idő után Dorle szólalt meg.

– Nasha, szerintem figyelnek minket. De ne nézz körbe.

A nő megdermedt.

– Ó! Miből gondolod? Láttál valamit?

– Nem. Viszont érzem. Te nem?

Nasha haloványan elmosolyodott.

– Nem érzek semmit, de talán jobban hozzászoktam, hogy megbámulnak. – Kissé elfordította a fejét. – Ó!

Dorle a kézifegyveréért nyúlt.

– Mi az? Mit láttok? – Tance ijedten megállt, félig eltátotta a száját.

– Az ágyút – mondta Nasha. – Itt az ágyú.

– Nézzétek, mekkora. Mekkora izé. – Dorle lassan elővette tokjából a kézifegyverét. – Tényleg ez az.

A fegyver óriási volt. Könyörtelen és gigantikus; az ég felé nézett: acél- és üvegtömeg egy jókora betontömbön. Figyelték, ahogy az ágyú a forgatható alapon mozog, amely kerregett alatta. Keskeny propeller fordult együtt a széllel, rudakból szerkesztett alakzat egy magas pózna tetején.

– Él – suttogta Nasha. – Hallgat és figyel minket.

Az ágyú megint megmozdult, ezúttal az óra járásának megfelelően. Úgy szerelték fel az alapzatra, hogy teljesen körbe tudjon fordulni. Hajszálnyit lejjebb eresztette a csövét, majd visszatért eredeti helyzetébe.

– De ki süti el? – kérdezte Tance.

– Senki – nevetett Dorle. – Senki sem süti el.

Rámeredtek.

– Hogy érted ezt?

– Magától tüzel.

Nem hittek neki. Nasha odalépett mellé, összevonta a szemöldökét, és úgy nézett rá.

– Nem tudlak követni. Hogy érted, hogy magától tüzel?

– Csak figyelj, megmutatom. Ne moccanj. – Dorle felvett a földről egy kődarabot. Egy pillanatig habozott, majd magasra hajította a követ. A kő elhaladt az ágyú előtt. A hatalmas cső azonnal kilengett, a forgólapátok összezárultak.

A kődarab a földre zuhant. A fegyver megállt, majd folytatta nyugodt, lassú, körkörös forgását.

– Látjátok? – folytatta Dorle. – Észrevette a követ, amint a levegőbe dobtam. Semmi sem kerüli el a figyelmét, ami repül, vagy a talajszint felett mozog. Valószínűleg abban a pillanatban észlelt minket, hogy beléptünk a bolygó gravitációs mezőjébe. Feltehetően kezdettől fogva a célkeresztjében voltunk. Esélyünk sem volt. Mindent tud a hajóról. Csak arra vár, hogy újra leszedhessen minket.

– Értem, mi történt – bólintott Nasha. – A fegyver a követ észrevette, de minket nem, mert mi talajszinten mozgunk, nem a magasban. Arra tervezték, hogy az égbolton haladó objektumokat támadja meg. A hajó biztonságban van, amíg újra fel nem száll, de akkor eljön a vég.

– De mire való ez a fegyver? – vetette közbe Tance. – Senki sem él már. Mindenki meghalt.

– Ez egy gép – felelte Dorle. – Egy gép, amelyet arra terveztek, hogy ellásson egy feladatot. És ellátja a feladatát. Fogalmam sincs, hogyan élte túl az atomcsapást. Dolgozik tovább, várja az ellenséget. Amely feltehetően valamiféle légi járművel érkezett.

– Az ellenség – mondta Nasha – a saját fajuk. Nehéz elhinni, hogy lebombázták magukat, tüzet nyitottak saját magukra.

– Nos, a dolog lezárult. Kivéve pont ezen a helyen. Ez az egy szem fegyver még mindig éles, gyilkolásra kész. Harcolni fog, amíg el nem használódik.

– De akkorra mi már halottak leszünk – mondta keserűen Nasha.

– Több száz ilyen ágyú lehet – motyogta Dorle. – Bizonyára hozzá voltak szokva a puskák, fegyverek, egyenruhák látványához. Feltehetően természetes dolognak tekintették, ami része az életüknek, akár az evés vagy az alvás. Olyan intézménynek, mint az egyház és az állam. Arra képeztek ki férfiakat, hogy harcoljanak, seregeket vezessenek. Rendes szakma lehetett. Tisztelet és megbecsülés övezte.

Tance lassan elindult a fegyver felé, rövidlátón hunyorgott rá.

– Meglehetősen bonyolult, nem igaz? A sok cső meg forgólapát. Ez bizonyára valamiféle teleszkópos irányzék. – Kesztyűs kezével megérintette egy hosszú cső végét.

Az ágyú azonnal megmozdult, a csöve visszahúzódott. Meglendült…

– Ne mozduljatok! – kiáltotta Dorle. A fegyver csöve az irányukba fordult, amíg ők mozdulatlanná dermedtek. Egy borzalmas pillanatig tétovázott a fejük felett, kerregett és kattogott, új pozíciót vett fel. Majd a zörgés elcsendesedett, és a fegyver elnémult.

Tance ostobán vigyorgott a sisakjában.

– Bizonyára hozzáértem az ujjammal a lencséhez. Óvatosabb leszek. – Felmászott a kerek betonalapzatra, és óvatosan a fegyver mögé lépett. Eltűnt a többiek szeme elől.

– Hová lett? – kérdezte bosszúsan Nasha. – Meg akar öletni minket?

– Tance, gyere vissza! – kiáltotta Dorle. – Mi ütött beléd?

– Pillanat. – Hosszas csend következett. Majd a régész újra előbukkant. – Azt hiszem, találtam valamit. Gyertek fel, megmutatom.

– Mi az?

– Dorle, azt mondtad, az ágyú célja, hogy távol tartsák vele az ellenséget. Azt hiszem, tudom, miért akarták távol tartani őket.

Nem értették.

– Azt hiszem, rájöttem, mit őriz a fegyver. Gyere, segíts!

– Rendben – mondta Dorle. – Induljunk. – Megfogta Nasha kezét. – Gyere. Nézzük meg, mit talált. Sejtettem, hogy ilyesmire számíthatunk, amikor megláttam, hogy az ágyú…

– Mit sejtettél? – Nasha elhúzta tőle a kezét. – Miről beszélsz? Úgy viselkedsz, mintha tudnád, mit találtunk.

– Mert tudom – mosolygott le rá Dorle. – Hallottad már az összes fajnál megtalálható legendát, miszerint az elásott kincset sárkánykígyó őrzi, és mindenkit távol tart tőle?

Nasha bólintott.

– És?

Dorle a fegyverre mutatott.

– Az ott a sárkány. Gyere.

Közös erővel hármuknak sikerült levenniük az acélfedelet, és letették oldalra. Dorle úszott a verejtékben, mire végeztek.

– Nem éri meg – morogta. Lenézett a sötéten tátongó tárolóhelyre. – Vagy mégis?

Nasha felkapcsolta a fejlámpáját, és levilágított a lépcsőkre. A lépcsőt vastagon fedte a por és a törmelék. A tövében egy acélajtó.

– Gyertek – mondta izgatottan Tance. Elindult lefelé a lépcsőn. Nézték, ahogy eléri az ajtót, reménykedve megpróbálja kinyitni, de nem jár sikerrel. – Segítsetek!

– Rendben. – Óvatosan utánamentek. Dorle megvizsgálta az ajtót. El volt reteszelve, bezárva. Egy felirat állt rajta, de egyikük sem tudta elolvasni.

– Most mi lesz? – kérdezte Nasha.

Dorle elővette a kézifegyverét.

– Álljatok hátrébb. Más megoldás nem jut eszembe. – Megnyomta a gombot. Az ajtó alsó része vörösen világított. Hamarosan megremegett. Dorle élesítette a fegyverét. – Szerintem be tudunk menni. Próbáljuk meg.

Könnyedén le tudták bontani az ajtót. Pár perc alatt elhordták a darabjait, és halomba rakták az első lépcsőfokon. Folytatták útjukat, a lámpákkal világítottak maguk előtt.

Egy páncélterembe érkeztek. Bármerre néztek, mindent centi vastag por fedett. Faládák szegélyezték a falakat, hatalmas dobozok és ládák, csomagok és tárolók. Tance csillogó szemmel, kíváncsian körbenézett.

– Egész pontosan mik ezek? – motyogta. – Gyanítom, értékes holmik. – Felemelt egy kerek tárolódobozt, és kinyitotta. Egy orsó hullott a padlóra, fekete szalag tekeredett le róla. Tance a fény felé tartva szemügyre vette.

– Ezt nézzétek!

Köré gyűltek.

– Képek – mondta Nasha. – Apró képek.

– Valamiféle felvétel. – Tance visszazárta a tekercset a tárolóba. – Nézzétek, több száz ilyen doboz. – Körbevilágított a lámpával. – Azok pedig ládák. Nyissunk ki egyet!

Dorle máris elkezdte felfeszíteni a deszkákat. A fa száraz volt, és törékeny. Sikerült letörnie egy darabot.

Egy kép volt. Egy fiú kék ruhában, kedvesen mosolygott, maga elé nézett, fiatal volt, és jóképű. Szinte élőnek tűnt, készen arra, hogy elinduljon feléjük a hordozható lámpa fényében. Egy volt közülük, a kipusztult, kihalt fajból.

Jó darabig a képre meredtek. Aztán Dorle visszatette a deszkát.

– Mennyi láda – mondta Nasha. – Még több kép. És ezek a kerek tárolók. Mi van a dobozokban?

– Ez a kincsük – mondta Tance mintegy magának. – Itt tartják a képeiket, a felvételeiket. Feltehetően itt találjuk minden irodalmukat, a történeteiket, a mítoszaikat, az elképzeléseiket az univerzumról.

– És a történelmüket – mondta Nasha. – Képesek leszünk lekövetni a fejlődésüket, és megtudhatjuk, mi tette őket azzá, amivé lettek.

Dorle körbejárt a páncélteremben.

– Különös – motyogta. – Még a végén is, azok után, hogy harcolni kezdtek, valahol a lelkük mélyén tudták, hogy ezek a valódi kincseik, a könyveik és a képeik, a mítoszaik. Még azután is, hogy a nagyvárosaik, épületeik és gyáraik mind megsemmisültek, valószínűleg remélték, hogy visszajöhetnek, és rátalálnak minderre. Miután minden más elpusztult.

– Ha hazaértünk, kérelmezni fogom, hogy küldjenek ide vissza minket – mondta Tance. – Hajóra pakolhatjuk, és hazavihetjük az egészet. Mikor is indulunk…?

Elhallgatott.

– Igen – mondta Dorle szenvtelenül. – Mától számítva három napon belül hazaindulunk. Megjavítjuk a hajót, aztán felszállunk. Hamarosan otthon leszünk, ha nem jön közbe semmi. Például nem lő le ez a…

– Jaj, fejezd már be! – csattant fel Nasha türelmetlenül. – Szállj le róla. Igaza van: mindezt előbb vagy utóbb haza kell vinnünk. Valahogy el kell bánnunk az ágyúval. Nincs más választásunk.

Dorle bólintott.

– És milyen megoldást javasolsz? Amint felszállunk, az ágyú kilő minket. – Az arca keserűen megrándult. – Túl jól védik a kincsüket. Ahelyett, hogy fennmaradna, itt fog elrohadni. Meg is érdemlik.

– Miért?

– Nem látod? Csak ehhez értettek: építettek, és felállítottak egy fegyvert, hogy kilőjön mindent, ami elé kerül. Teljesen meg voltak győződve róla, hogy minden veszélyt jelent, minden ellenség, minden azért jön, hogy elvegye a javaikat. Hát, tartsák meg!

Nasha a gondolataiba mélyedt, fejben messze járt. Hirtelen levegőért kapott.

– Dorle – szólalt meg. – Hova tettük az eszünket? Nincs itt semmi baj. Az ágyú nem jelent fenyegetést.

A két férfi rámeredt.

– Nem jelent fenyegetést? – kérdezte Dorle. – Egyszer már lelőtt minket. És amint újra felszállunk…

– Hát nem látjátok? – nevette el magát Nasha. – Szegény, ostoba ágyú, teljességgel ártalmatlan. Még én is elbánok vele…

– Te?

A nő szeme villogott.

– Egy feszítővassal. Egy kalapáccsal vagy egy bottal. Menjünk vissza a hajóhoz, és rakodjunk be. A levegőben persze ki vagyunk szolgáltatva neki: erre építették. Fentre céloz, lelő mindent, ami repül. De ennyi. Mindennel szemben védtelen, ami talajszinten mozog. Nem igaz?

Dorle kimérten bólintott.

– A sárkány puha hasa. A legendában a páncél nem védi a sárkány hasát. – Felnevetett. – Igazad van. Teljesen igazad.

– Akkor induljunk – mondta Nasha. – Menjünk vissza az űrhajóhoz. Ott még dolgunk van.

Másnap kora reggel értek vissza a hajóhoz. Az éjszaka folyamán a kapitány meghalt, és a szokásoknak megfelelően a legénység elégette a holttestét. Komoran körülállták, amíg az utolsó parázs is kihunyt. Épp visszatértek a munkához, amikor felbukkant a nő és a két férfi, koszosan és fáradtan, de még mindig lelkesen.

Nemsokára libasorban haladó emberek bukkantak elő a hajóból, mind vittek valamit a kezükben. Vonult a sor a szürke salakon, a szétolvadt fémmel borított végeláthatatlan tájon. Amikor elérték az ágyút, egyszerre estek neki feszítővasakkal, kalapácsokkal, az összes kemény és súlyos szerszámmal.

A teleszkópos irányzék szilánkokra tört. A vezetékeket kitépték, darabokra szaggatták. Az érzékeny fogaskerekeket összetörték és elgörbítették. Végül magukat a tölteteket is elhordták, és eltávolították az ütőszegeket.

Szétzúzták az ágyút, elpusztították a nagy fegyvert. Lementek a páncélterembe, és szemügyre vették a kincset. Mivel fémpáncélos őre elpusztult, többé nem fenyegette őket a veszély. Áttanulmányozták a képeket, a filmeket, a könyvesládákat, az ékköves koronákat, a serlegeket, a szobrokat.

Végül a nap alábukott a bolygót magába burkoló szürke ködben, és újra feljöttek a csillagok. Egy pillanatra körülállták a szétvert fegyvert, nézték mozdulatlan körvonalait.

Visszaindultak a hajóhoz. Még sok munka várt rájuk. A jármű súlyos károkat szenvedett, nagy része megsérült és elveszett. A legfontosabb az volt, hogy mihamarabb megjavítsák, és a levegőbe emelkedhessenek.

Közös munkával csak öt napba telt, hogy űrutazásra alkalmassá tegyék.

Nasha az irányítóteremben állt, a mögöttük távolodó bolygót nézte. Keresztbe fonta maga előtt a karját, és leült az asztal szélére.

– Mi jár a fejedben? – kérdezte Dorle.

– Nekem? Semmi.

– Biztos?

– Azon gondolkodtam, biztosan létezett egy kor, amikor ez a bolygó egyáltalán nem ilyen volt, amikor volt rajta élet.

– Szerintem is. Sajnálatos, hogy egyetlen hajó sem jutott el ilyen messzire a naprendszerünkből, de amíg nem láttuk meg az atomvillanást az égbolton, nem volt okunk intelligens életre gyanakodni.

– De akkorra már elkéstünk.

– Nem egészen. Elvégre a tárgyaik, a zenéjük, a könyveik, a képeik mind fennmaradnak. Hazavisszük, tanulmányozzuk őket, és hatni fognak ránk. Utána nem leszünk ugyanolyanok. Főleg a szobraik. Láttad azt a nagy szárnyas lényt, amelyiknek nem volt feje és karja? Gyanítom, letört. De azok a szárnyak… Nagyon réginek tűnt. Nagy változásokat fognak előidézni bennünk.

– Ha visszajövünk, a fegyver nem fog itt várni ránk – mondta Nasha. – Legközelebb nem lesz itt, hogy lelőjön minket. Leszállhatunk, és elvihetjük a kincset, ahogy te nevezed. – Felmosolygott Dorle-ra. – Visszahozol minket, mint egy jó kapitány.

– Kapitány? – vigyorodott el Dorle. – Tehát meghoztad a döntést.

Nasha vállat vont.

– Fomar túl sokat ellenkezik velem. Azt hiszem, mindent összevetve neked jobban örülnék.

– Akkor induljunk – mondta Dorle. – Menjünk haza.

A hajó dübörögve a magasba emelkedett, és elszállt a város romjai felett. Széles ívben megfordult, aztán a látóhatáron túl kilőtt a világűr felé.

Odalent, a romváros közepén megmoccant egy félig összetört érzékelőszárny, ahogy észlelte a hajó zúgását. A hatalmas ágyú alapzata fájdalmasan lüktetett, erőlködött, hogy meg tudjon fordulni. Egy pillanattal később vörös figyelmeztető jelzés villant fel tönkretett alkatrészei között.

És a messzi távolban, száz mérföldre a várostól felvillant egy másik figyelmeztető jelzés, mélyen a föld alatt. Automatikus relék lendültek mozgásba. Fogaskerekek forogtak, ékszíjak nyikorogtak. Egy területen szétnyílt a fémes salak. Feltűnt egy rámpa.

Egy pillanattal később kis méretű kocsi gördült sebesen a felszínre.

A város felé fordult. Egy második kocsi követte. Drótkábeleket szállított. Mögötte felbukkant egy harmadik kocsi, teleszkópos irányzékokkal. Aztán pedig még több kocsi gördült elő relékkel, vezérlőkkel, szerszámokkal és alkatrészekkel, csavarokkal és anyákkal, csapszegekkel és szárnyas csavarokkal. Az utolsó atomtölteteket szállított.

Felsorakoztak az első kocsi mögött. A vezető kocsi elindult, csendesen döcögött a fagyos talajon, a többi követte. A város felé tartottak.

A megrongált ágyúhoz.

Sepsi László fordítása

CSALOGATÓ FURULYASZÓ

– Nos, Westerburg tizedes – mondta dr. Henry Harris nyájasan –, miért is hiszi magát növénynek?

Beszéd közben Harris újra lepillantott a tenyérnyi kartonlapra az íróasztalán. A kartonlap a bázisparancsnoktól érkezett, Cox saját kezűleg rótta rá a macskakaparásos sorokat. Doki, ez az a kölyök, akiről meséltem magának. Beszéljen vele, és derítse ki, honnan szedte a tévképzetét. Az új helyőrségből érkezett, az Y-3-as aszteroida új ellenőrző állomásáról, és nem akarjuk, hogy bármi gikszer adódjon odaát. Pláne egy ilyen oltári sületlenség miatt.

Harris félretolta a kartonlapot, és felpillantott a fiatal férfira az íróasztal túloldalán. A tizedes láthatóan feszengett, mintha ódzkodna választ adni Harris iménti kérdésére. Harris gondterhelten ráncolta a homlokát. Westerburg jó kiállású legény volt, kifejezetten megnyerő az őrszolgálat egyenruhájában, a szemébe lógó dús hajtincsével. Egy száznyolcvan centi magas, kiváló egészségi állapotú legény, mindössze két évvel azután, hogy a kiképzésből kikerült, a kartonlap szerint. Detroitban született. Kilencévesen átesett a kanyarón. Hobbija a sugárhajtású hajtóművek, a tenisz és a lányok. Huszonhat éves.

– Szóval, Westerburg tizedes – mondta Harris doktor megint. – Miért hiszi magát növénynek?

A tizedes félénken felpillantott. Megköszörülte a torkát.

– Uram, én tényleg növény vagyok, nem csak azt hiszem. Már napok óta növény vagyok.

– Értem – bólintott az orvos. – Tehát nem volt mindig növény?

– Nem, uram. Csak mostanában változtam növénnyé.

– És mi volt, mielőtt növénnyé változott?

– Hát, uram, ugyanaz, mint maguk, többiek.

Kis időre csend lett. Harris doktor fogta a tollát, és lekörmölt néhány sort, de nem jutott semmi érdemlegesre. Növény? Egy ilyen kicsattanóan egészséges fiatalember! Harris levette acélkeretes szemüvegét, és megtörölgette a zsebkendőjével. Aztán visszatette az orrára, és hátradőlt a székén.

– Megkínálhatom egy cigarettával, tizedes?

– Nem kérek, uram.

Az orvos rágyújtott, és a szék szélére támasztotta a karját.

– Tizedes, gondolhatja, hogy nem sokan változnak növénnyé, főleg csak így ripsz-ropsz. Be kell vallanom, hogy maga az első, akitől ilyesmiről hallok.

– Igen, uram, nyilván elég ritkán fordul elő.

– Akkor megértheti, hogy miért érdekel a dolog. Amikor azt állítja, hogy maga növény, úgy érti, hogy nem képes helyváltoztatásra? Vagy növény, szemben azzal, hogy állat is lehetne? Vagy hogy?

A tizedes félrefordította a tekintetét.

– Nem mondhatok többet – mormolta. – Sajnálom, uram.

– De azt csak elmondhatja, hogyan változott növénnyé?

Westerburg tizedes tétovázott. A padlót bámulta, aztán az űrkikötőt az ablakon át, aztán egy legyet az íróasztalon. Végül felkelt a székéről, és lassú mozdulatokkal talpra kecmergett.

– Még ezt sem mondhatom el, uram – szólalt meg.

– Nem-e? Miért nem?

– Mert… mert megígértem, hogy nem teszem.

A szobában néma csend lett. Harris doktor is felkelt a helyéről, és álltak egymással szemközt. Harris gondterhelten dörgölte az állát.

– Tizedes, mégis, kinek ígérte meg?

– Sajnos még erről sem beszélhetek, uram.

Az orvos ezt fontolóra vette. Végül az ajtóhoz lépett, és kinyitotta.

– Rendben, tizedes. Távozhat. És köszönöm, hogy áldozott rám az idejéből.

– Sajnálom, hogy nem lehetek több mindenben a segítségére. – A tizedes lassú léptekkel kiment, Harris pedig bezárta mögötte az ajtót. Azután átvágott a helyiségen a vidfonhoz. Tárcsázta Cox parancsnokot. A következő pillanatban megjelent a kijelzőn a bázisparancsnok húsos, jóindulatú arca.

– Cox, itt Harris. Beszéltem a tizedessel, abban nincs hiba. Viszont nem jutottam annál előbbre, mint hogy kijelentette, ő egy növény. Van még valami? Miféle viselkedési minta ez?

– Nos – szólalt meg Harris –, először azt vették észre, hogy nem hajlandó dolgozni. A helyőrségparancsnok jelentése szerint ez a Westerburg kibóklászik a helyőrségből, és csak üldögél egész nap. Csak üldögél.

– A napon?

– Igen. Csak üldögél a napon. Sötétedéskor pedig bejön. Amikor megkérdezték, miért nem a sugárhajtóműveken dolgozik a műhelyépületben, közölte, hogy kint kell lennie a napon. Aztán azt mondta… – Cox tétovázott.

– Igen? Mit mondott?

– Azt mondta, hogy a munka természetellenes. Időpocséklás. Hogy az egyetlen valamirevaló dolog, ha az ember üldögél és tűnődik… odakint.

– Erre ők?

– Erre ők megkérdezték tőle, hogyan jutott ilyen elgondolásra, ő pedig közölte velük, hogy átváltozott növénnyé.

– Látom, újra beszélnem kell vele – mondta Harris. – És tényleg kérvényezte végleges elbocsátását az őrszolgálattól? Azt mivel indokolta?

– Ugyanazzal. Hogy ő most már növény, és nem izgatja, hogy az őrszolgálat tagja lehet. Nem akar mást, csak üldögélni a napon. A legfaramucibb, amit életemben hallottam.

– Rendben. Azt hiszem, meglátogatom őt a szálláshelyén. – Harris az órájára pillantott. – Vacsora után átmegyek hozzá.

– Sok szerencsét – mondta Cox borongósan. – De ki hallott már olyat, hogy egy ember növénnyé változzon? Mondtuk neki, hogy ez képtelenség, de csak mosolygott.

– Majd jelentkezem, hogy mire jutottam – mondta Harris.

Harris ráérősen végigballagott a folyosón. Hat óra elmúlt, vége volt a vacsorának. Az orvos fejében felötlött egy ködös elképzelés, de még túl korai lett volna biztosra vennie. Gyorsított a léptein, a folyosó végénél jobbra kanyarodott. Két ápolónő sietett el mellette. Westerburgot egy cimborájával közös szobában helyezték el, az illető egy sugárhajtómű felrobbanásakor sérült meg, és mostanra majdnem teljesen felépült. A lábadozók elhelyezésére szolgáló épületszárnyba érve Harris megállt, az ajtók számozását próbálta kisilabizálni.

– Segíthetek, uram? – siklott oda hozzá a folyosóügyeletes robot.

– Westerburg tizedes szobáját keresem.

– Harmadik ajtó jobbra.

Harris folytatta útját. Az Y-3-as aszteroidát csak nemrég vették használatba helyőrségként, látták el személyzettel. Elsődleges ellenőrző pontként itt állították meg és vizsgálták át a kívülről a naprendszerbe érkező űrhajókat. A helyőrség gondoskodott róla, hogy semmilyen veszélyes baktérium, gomba vagy bármi más ne fertőzhesse meg a naprendszert. Csinos kis aszteroida volt, meleg, vízben bővelkedő, fákkal és tavakkal és sok-sok napfénnyel. És a legmodernebb helyőrség a kilenc bolygó körzetében. Harris fejcsóválva érkezett meg a harmadik ajtóhoz. Megállt, felemelte a kezét, és bekopogott.

– Ki az? – érkezett egy hang az ajtón át.

– Westerburg tizedeshez jöttem.

Kinyílt az ajtó. Szarukeretes szemüveget viselő, jámbor arcú fiatalember nézett ki egy könyvvel a kezében.

– Maga kicsoda?

– Dr. Harris.

– Elnézést, uram. Westerburg tizedes alszik.

– Felébreszteném, ha nincs ellenére. Nagyon fontos volna beszélnem vele. – Harris bekukucskált. Takaros szobát látott odabent íróasztallal, szőnyeggel és lámpával, és két heverőt. Az egyik heverőn ott volt Westerburg, arccal felfelé feküdt, a karja összefonva a mellkasán, a szeme szorosan lehunyva.

– Uram – szólalt meg a jámbor arcú fiatalember –, attól tartok, hogy bármennyire szeretném is, nem ébreszthetem fel önnek.

– Nem? És miért nem?

– Westerburg tizedes nem ébredne fel, napnyugta után biztosan nem. Nem és nem. Képtelenség felkelteni.

– Kataleptikus? Csakugyan?

– Reggel viszont, amint feljön a nap, kipattan az ágyból, és kimegy a szabadba. Sötétedésig ott is marad.

– Értem – mondta Harris. – Nos, mindenesetre köszönöm. – Visszament a folyosóra, és becsukta maga mögött az ajtót. – Bajosabb a dolog, mint gondoltam – dünnyögte. Visszaindult arra, amerről jött.

Meleg nyári nap volt. Az égbolton alig volt felhő, és a patak menti cédrusok között könnyű szellő lengedezett. A kórház épületétől ösvény vezetett le a domboldalon a patakhoz. A patak partjáról kis híd ívelt át a túloldalra, és a betegek közül néhányan köntösbe burkolózva álldogáltak a hídon, és a vizet bámulták révetegen.

Harrisnek percekbe telt, mire sikerült megtalálnia Westerburgot. A fiatal férfi nem a többi beteggel volt a hídnál. Lejjebb ment, el a cédrusfák mellett, és ki egy keskeny sávnyi, fűvel és pitypanggal benőtt napsütötte rétre. Hátradőlve ült a patakparton, egy lapos, szürke sziklán, a tekintete felfelé meredt, a szája kissé elnyílt. Csak akkor vette észre Harrist, amikor már majdnem ott volt mellette.

– Üdv – köszönt rá Harris halkan.

Westerburg kinyitotta a szemét, és ránézett. Aztán elmosolyodott, és ráérősen felkelt a helyéről – a kecses, könnyed mozdulat kifejezetten meglepő volt egy ekkora termetű férfitól.

– Jó napot, doktor. Mi járatban idekint?

– Semmi különös. Gondoltam, napozom kicsit.

– Jöjjön, megosztom magával a sziklámat. – Westerburg odébb húzódott, Harris pedig nagy műgonddal leült, vigyázva, nehogy a szikla éles pereme kiszakítsa a nadrágját. Aztán rágyújtott, és némán lepillantott a vízre. Mellette Westerburg újra felvette különös testtartását: a kezére támaszkodva hátradőlt, felfelé fordítva szorosan lehunyt szemét.

– Szép időnk van – szólalt meg az orvos.

– Igen.

– Mindennap kijön ide?

– Igen.

– Jobb itt kint, mint bent.

– Nem maradhatok odabent – mondta Westerburg.

– Valóban? Ezt meg hogy érti?

– Akkor is meghalunk, ha nincs levegő, nem igaz? – kérdezett vissza a tizedes.

– Maga pedig meghal napfény nélkül?

Westerburg bólintott.

– Tizedes, kérdezhetek magától valamit? Tényleg ez a terve az élete hátralévő részére? Hogy napozik egy lapos sziklán? És semmi más?

Westerburg rábólintott.

– Mi a helyzet a munkájával? Évekig járt iskolába, hogy járőr lehessen. Cefetül vágyott rá, hogy felvegyék az őrszolgálathoz. Kiváló minősítést kapott, és első osztályú beosztásba került. Milyen érzés most mindezt feladni? Tudja, nem lesz könnyű visszavetetnie magát. Tisztában van ezzel?

– Tisztában vagyok vele.

– És tényleg fel akar adni mindent?

– Úgy van.

Harris egy darabig hallgatott. Végül elnyomta a cigarettáját, és a fiatal férfira nézett.

– Rendben, tegyük fel, hogy feladja a munkáját, és csak üldögél a napon. Nos, mi történik ekkor? Valaki másnak el kell végeznie a munkát maga helyett, nem igaz? A munkát el kell végezni, a maga munkáját el kell végezni. És ha maga nem csinálja meg, valaki másnak kell.

– Gondolom.

– Westerburg, tegyük fel, hogy mindenki úgy vélekedne, mint maga. Tegyük fel, hogy mindenki csak a napon akar üldögélni naphosszat. Mi történne akkor? Senki nem ellenőrizné a kívülről érkező űrhajókat. Baktériumokat és mérgező kristályokat hurcolnának be a naprendszerbe, töméntelen halálesetet és szenvedést okozva. Így van?

– Ha mindenki úgy vélekedne, mint én, akkor el sem hagynák az űrhajóikkal a naprendszert.

– De muszáj. Muszáj kereskednünk, muszáj ásványi anyagokat és termékeket és új növényeket beszereznünk.

– Miért?

– Hogy működőképes maradjon a társadalom.

– Miért?

– Nos… – gesztikulált Harris. – Társadalom nélkül az ember életképtelen.

Westerburg erre nem mondott semmit. Harris ráfüggesztette a tekintetét, de a fiatal férfi nem válaszolt.

– Nem így van? – szólalt meg Harris.

– De, lehetséges. Furcsa história ez, doktor. Tudja, évekig küzdöttem, hogy a kiképzésen túljussak. Dolgoznom kellett mellette, fizetni a kiadásaimat. Mosogatófiú voltam, konyhai kisegítőként dolgoztam. Éjjel a könyveket bújtam, tanultam, magoltam, dolgoztam látástól vakulásig. És tudja, most mit gondolok?

– Mit?

– Azt, hogy bárcsak már korábban növénnyé változtam volna.

Doktor Harris felállt.

– Westerburg, amikor majd bejön, útba ejtené az irodámat? Csinálnék magával néhány tesztet, ha nem bánja.

– Kezelésbe vesz a sokkdobozzal? – Westerburg elmosolyodott. – Tudtam, hogy erre is sor kerül. Persze, semmi akadálya.

Harris otthagyta a sziklát, és visszakaptatott pár lépést a partfalon.

– Úgy három körül, tizedes?

A tizedes bólintott.

Harris folytatta útját a domboldalon az ösvényhez, a kórház épülete felé. Kezdett letisztulni benne ez az egész. Egy fiú, aki átküszködte az életét. Anyagi bizonytalanság. Idealizált célkitűzés: be akart kerülni az őrszolgálat állományába. Végül el is érte, de a teher túl nagynak bizonyult. És az Y-3-as aszteroidán túlságosan buja a növénytakaró, nem egészséges egész nap azt nézegetni. Kivetítés, primitív azonosulás az aszteroida növényvilágával. A biztonság mozgásképtelenségre és állandóságra épülő koncepciója. A változatlan erdő.

Belépett az épületbe. Szinte azonnal megállította egy robotügyeletes.

– Uram, Cox parancsnok sürgősen beszélni akar önnel a vidfonon.

– Köszönöm. – Az irodához sietett. Tárcsázta Coxot, és a parancsnok arca már meg is jelent a képernyőn. – Cox? Harris vagyok. Kimentem a fiúhoz, és beszéltem vele. Kezd összeállni a kép. Látom a dolog logikáját. Túlzott leterhelés, túl hosszú időn át. Végül megkapja, amit akar, és az idealizáció szertefoszlik a túl nagy…

– Harris! – förmedt rá Cox. – Fogja be a száját, és figyeljen. Jelentést kaptam az Y-3-ról. Egy expresszrakétát küldenek ide. Már el is indult.

– Egy expresszrakétát…?

– Még öt olyan esettel, mint Westerburg. Mind növénynek gondolják magukat! A helyőrségparancsnok piszkosul aggódik. Azt mondja, muszáj kiderítenünk, de most rögtön ám, hogy mi ez az egész, különben működésképtelenné válik a helyőrség. Vette az adást, Harris? Derítse ki, hogy mi ez!

– Igenis, uram – motyogta Harris. – Igenis.

A hét végéig húsz esetet jelentettek, és természetesen mindet az Y-3-as aszteroidáról.

Cox parancsnok és Harris együtt állt a dombtetőn, és komoran nézték a patakot odalent. Tizenhat férfi és négy nő üldögélt a napon a part mentén, egyikük sem mozdult, egyik sem beszélt. Cox és Harris felbukkanása óta eltelt egy óra, és a húsz ember odalent mindvégig mozdulatlan maradt.

– Nem értem – mondta Cox a fejét csóválva. – Egyszerűen nem értem. Mi ez, Harris, a vég kezdete? Szép lassan minden gajra megy körülöttünk? Pokolian fura érzés látni azokat az embereket a napon sütkérezni odalent, látni, ahogy csak ülnek és sütkéreznek.

– Ki az a vörös hajú férfi ott?

– Ulrich Deutsch. A helyőrség parancsnokhelyettese volt. És nézzen rá most! Csak ül és szunyókál, elnyíló szájjal és lehunyt szemmel. Egy héttel ezelőtt még javában kapaszkodott felfelé a ranglétrán, a csúcsra tartott. Úgy volt, hogy amikor a helyőrségparancsnok nyugalomba vonul, ő lép a helyébe. Talán még egy év, legfeljebb. Egész életében azon iparkodott, hogy oda felérjen.

– Most pedig ül a napon – fejezte be a gondolatmenetet Harris.

– Az a nő. A rövid, barna hajú. Egy karriernő. A helyőrség teljes hivatalnoki állományának a főnöke. Mellette a férfi, karbantartó. Az az enni való kislány pedig ott, a bögyöske: titkárnő, most szerezte a képesítését. Ahány, annyiféle. És reggel üzenetet kaptam, hogy még hárman jönnek valamikor a nap folyamán.

Harris bólintott.

– Ami a legfurcsább… hogy tényleg odalent akarnak üldögélni. Teljesen birtokában vannak józan ítélőképességüknek, csinálhatnának valami mást is, csak éppen nincs hozzá kedvük.

– És? – szólalt meg Cox. – Mit szándékozik tenni? Kiderített már bármit? Számítunk magára. Halljuk.

– Elsőre semmit nem sikerült kiszednem belőlük – mondta Harris –, a sokkdobozzal viszont érdekes eredményeket kaptam. Menjünk be, megmutatom.

– Remek. – Cox sarkon fordult, és a kórház felé indult. – Minden érdekel, amit csak talált. Komoly a helyzet. Most már tudom, mit érzett Tiberius, amikor a kereszténység megjelent a felső körökben.

Harris lekattintotta a villanyt. A szobában szuroksötét volt.

– Lejátszom magának ezt az első tekercset. Az alany a helyőrségbe vezényelt legjobb biológusok egyike. Robert Bradshaw. Tegnap jött be. A sokkdoboz azért vezetett nála eredményre, mert igen magas fokon differenciált az agyműködése. Sok nem racionális természetű elfojtás van jelen, több, mint általában.

Megnyomott egy kapcsolót. A vetítőgép felberregett, és a szemközti falon megjelent egy színes, háromdimenziós kép. Annyira élethű volt, mintha maga a biológus lett volna ott. Robert Bradshaw tagbaszakadt, ötvenes férfi volt, acélszürke hajú, szögletes állú. A kezét a karfán nyugtatva, egykedvűen ült a széken, tudomást sem véve a nyakára és a csuklójára erősített elektródákról.