Ingeborg Arvola

BUFFY BERG
TEHETSÉGES

– részlet –

Fordította
Patat Bence

Illusztrálta
Metzing Eszter

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Szöveg © Ingeborg Arvola
Illusztráció © Metzing Eszter
Fordítás © Patat Bence
Magyar kiadás © Cerkabella Könyvkiadó, 2023

A kötet eredeti címe: Buffy By er talentfull: en selvbiografi
Kiadta a Cappelen Damm, 2019

Felelős kiadó: Nyulas Ágnes
Felelős szerkesztő: Lovász Andrea
Olvasószerkesztő: Lengyel Zsuzsanna
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Kiadja a Cerkabella Könyvkiadó, a Móra Kiadói Csoport tagja.

ISBN 978 615 663 013 1

www.cerkabella.hu

Szereplők:

BUFFY BERG – azaz én, a Refstad iskola 6.b osztályába járok.

LILLIE BERG – az anyukám, munkát keres. Nagyon csinos!

BOBBY BERG – az öcsém (csak tíz hónappal fiatalabb nálam. Broáf!), a Refstad 5.a osztályába jár.

RANDI – a 6.b osztályfőnöke.

TORMOD – egy másik felsős tanár.

KAIA – az egyik legjobb barátnőm, a Refstad 6.b osztályába jár. Síel.

TIRIL – az egyik legjobb barátnőm, a Refstad 6.b osztályába jár. Kézilabdázik és focizik.

ELENA – az egyik legjobb barátnőm, a Refstad 6.b osztályába jár. Kézilabdázik és focizik.

A 6.b-be jár még:

KI MIMI – a szülei vietnámiak, mindig meleg ebédet hoz be. Ő a legalacsonyabb az osztályban.

TSERENDIA – mongolok a szülei. Mindig vidám. A családjával egy sorházban lakik.

SIRI – a lovak érdeklik, és egy kicsit fura.

ANN-HELENE – a lovak érdeklik, és ő is furcsa egy kicsit.

TURID – vallásos, hobbija a tájfutás.

MEYLA – fiúmániás. Mindig is az volt.

IRAM – pakisztániak a szülei. Az egyik legokosabb gyerek az osztályban.

ZUZANNA – lengyel szülők gyereke. Ügyesen táncol. Nem jó tanuló.

JESPER – ő a legmagasabb az osztályban. Taekwondózik és hivatásos bűvésznek készül.

DANILOV – a szülei oroszok, az foglalkoztatja, hogy mennyi pénzük van.

IFRAHIM – a szülei pakisztániak, focizik. Nagyon nagy a családjuk.

DAN-TORE – focizik és a fúvószenekarban játszik.

ERLEND – focizik és a fúvószenekarban játszik.

RUBEN és ISAK és GEIR – játékőrültek. Imádják a YouTube-ot.

ABDUL – törökök a szülei.

TICO – dél-amerikai család, kedves, szeret flörtölni, vidám, és tornázik és táncol.

LUDVIK DAL – a Refstadban 7.-be jár. Kosarazik.

Néhány könyvtári dolgozó.

ODD – felnőtt férfi, aki személyes segítőre szorul.

JIMMY JEEVES – Bobbyval közös apánk, akiről Bobby születése óta egyikünk sem hallott.

7. hét

„Nem kell mindenkinek kiemelkedőnek lennie. Valaki töltelék is lehet. A torta a tölteléktől lesz finom.”

Lillie Berg

7. hét, hétfő

1.

Ha önéletrajzot írnék, nem itt kezdeném. Hatodikban, egy hétfői első órán. A síszünet előtti utolsó héten. Az osztályomban. Bárki is a padtársam, mindig eléggé elöl ülök. Mindenki más hol előre, hol hátrébb költözik. Azt hiszem, inkább valamelyik szünetben kezdeném. Vagy amikor gyorsabban futok a barátnőimnél. Vagy amikor Anya megölel. Vagy amikor őrült nyolcasban legyőzöm Bobbyt, az öcsémet. Vagy amikor sikerül átugranom Tiril padját, ott, az ablaknál. Lehet, hogy át tudnám ugrani a padot és Tirilt is egyszerre? De nagyok a fürtjei. Vajon át tudom ugrani az összes fürtjét?

– Buffy! – szól rám Randi kedvesen, de határozottan –, tudnál errefelé is nézni?

Elfordulok az osztályomtól, és az osztályfőnökünkre nézek.

Feltartom neki a hüvelykujjamat.

Randi az önéletrajzokról beszél. Ezt kapjuk feladatnak. Húsvét után kell beadnunk. Magunkról kell írni.

– Képzeljétek el, hogy kétszáz év múlva rólatok fog olvasni valaki – mondja Randi. – Vagy hogy egy veletek egyidős ghánai akar most olvasni rólatok. Mit írnátok? Hogyan tudtok elmagyarázni, leírni dolgokat? Mit fontos belevenni? Mi a lényeges bennetek? Mi jellemzi legjobban a hatodikat? Mi a legfontosabb Norvégiában? A Refstad iskolában. A családotokban.

Az egyik körmöm piszkos, a nyelvem hegyével takarítgatom. Macska vagyok. Elvékonyítom és megérdesítem a nyelvem hegyét.

– Miau – suttogom, és igazából nem figyelek oda.

– Némelyik önéletrajz sok mindent elárul arról a korról, amelyben az adott személy él. Más önéletrajzok az adott család életében mélyednek el. A hétköznapokban. A hobbikban. Az időpontban. Az időjárásban. A szociális körülményekben. A gondolattérképben… – magyarázza Randi.

Tudjátok mit? A fülem is piszkos.

Nem csoda, hogy alig hallom, amit Randi mond!

Felnyújtom a kezem.

– Ha szakmai anyagokban kerestek információt, használjátok az KEZEK módszert. Igen, Buffy, azt szeretnéd elmondani, minek a rövidítése a KEZEK?

– A K a képeket jelenti – mondom.

– Úgy van – helyesel Randi. – A K a képeket jelenti. Azt, amit először megnézünk. És mi az E?

– Papír zsebkendőt vehetek?

– Szerinted az E a papír zsebkendőt jelenti? – kérdezi Elena, aki mellettem ül. Hosszú, szőke haját hátradobja, és kissé önelégülten mosolyog. A mosolya néha idegesít. Többnyire azonban arra késztet, hogy én is mosolyogjak vele.

– E mint ebkendő – mondom, és felnevetünk, az egész osztály.

Randi bólint, és kimegyek az öltözőben lévő mosdóba papírzsepiért.

Egy ceruza végére tekerek fel belőle egy darabot. Aztán bedugom a fülembe, és körbeforgatom. A papír beleragad a fülzsírba. Eddig a saját fülzsíromat hallgattam Randi helyett. Forgatom és nyomkodom a ceruzát, aztán megint elforgatom. Be akarom fejezni, mielőtt Randi meglátná, miben mesterkedem. Mindent hangosan kimond, úgyhogy akkor a többiek is észreveszik, hogy mit csinálok.

– Te mit művelsz, Buffy?

– A fülemet tisztítom.

– Órán?

– Tessék? Tele van a fülem fülzsírral. Nem hallom, amit mond.

– Akkor fejezd be, mielőtt másoknak is ötleteket adsz.

Befejezem a tisztítást, de képzeld:

A ceruza beragad.

És a papír is beragad.

– Fejezd be – mondja Randi határozottan.

– Beragadt a ceruza – kuncogok, majd elnevetem magam, mert Elena is nevet.

– Marhaság – mondja Randi, és megragadja a fülemből kiálló ceruzát.

– Te nem vicceltél – állapítja meg, miután néhányszor próbálja kirántani.

Már az egész osztály nevet, de nem gonosz módon. Az nem jellemző a mi osztályunkra, csak jól tudunk mulatni a legapróbb dolgon is, ahogy Randi szokta mondani.

– Hazamehetek? – kérdezem.

– Nem – feleli Randi –, nem vagy beteg, csak beszorult egy ceruza a füledbe. Menj le a védőnőhöz, hogy mossa ki a füledet. Hogy beolajozza vagy valami.

– Rendben – mondom vidáman, és felpattanok. Arra gondolok, hogy ez jó kezdés lenne egy önéletrajzhoz. Buffy Berget, ceruzával az agyában, halálközeli állapotban a védőnőnek kell megmentenie.

– Utána pedig – mondja Randi, és rám mutat.

– És utána micsoda?

– Szépen?

– Visszajövök – fejezem be a mondatot.

– Úgy van – mondja Randi.

– És ha estig nem végzek? Akkor is jöjjek vissza?

– És ha csak holnap végez? – veti közbe Jesper.

– És ha egész hétre ott marad? – kérdezi Kaia, de közben már nevet.

– Ti aztán nagy mókamesterek vagytok – mondja Randi.

2.

Nagyszünet. Nem tudom, miért mondok igent. Igazából nemet akarok mondani. Nem vagyok valami nagy labdajátékos. Tiril az, pedig olyan vékony, mint egy szívószál. Elena is az, pedig egy kicsit túlsúlyos és egy kicsit lomha is. Kaia is labdajátékos. De persze ő mindenben ügyes. Erős, pedig alacsony. Aranyos, pedig átlagos. Mindig csinos a ruhája, pedig nem érdeklik a ruhák. Az iskolában igazából a többség jó labdajátékos. Nem csoda, hogy szívesen csatlakoznak a hetedikes Ludvik Dalhoz, hogy kosarazzanak vele.

Az viszont furcsa, hogy én is igent mondok.

Mindenki tudja, hogy nem vagyok nagy labdajátékos.

Azt hiszem, Ludvik engem is megkérdez. Azért mondok igent.

Mert Ludvik olyan, hogy ha megkérdezi az embert, akkor könnyű neki igent mondani. Kedves srác.

Most úgy gondolom, hogy mindannyiunkat egyszerre kérdezett meg, nem külön engem.

Menjek el? Mielőtt még valami baj lesz?

Nem mindenki tudja, de harmadikban jártam focizni. Mert a barátnőim is fociznak. A nemzeti ünnepen, május 17-én az iskola előtti ünnepségen beszédet tartott az igazgatónő. Én, Elena és még sokan mások éppen nem messze fociztunk. Rosszul rúgtam a labdába, és tarkón találtam az igazgatónőt. Leesett a székről, amin állt, és eltört a kulcscsontja.

Egészen karácsonyig nyakmerevítőt hordott, hogy le ne essen a feje.

Hirtelen mindenki megtudta, ki vagyok. Azt mondták: Buffy Berg törte ki az igazgatónő nyakát.

Az igazgatónő azt mondta, hogy ez a legjobbakkal is megesik. Ebben egyetértek vele. Mégis elég szaftos történet lett belőle. Mint abban a szólásban az elefántról, amiből bolha lesz. Ez nem olyasmi, amit szívesen beleírnék az önéletrajzomba.

Pár héttel később a focibajnokságon játszottam a pályán, és amikor orron találtam egy lányt a labdával, sírva fakadt, és mindenki azt mondta, hogy az ő nyakát is kitörtem.

Akkor hagytam abba a focit.

Meg a kézilabdát.

Meg a pingpongot.

És igazából a kosárlabdát is, bár azt el sem kezdtem.

Tesiórán persze játszom, de amúgy nem.

Szóval:

Most:

Igent mondok a kosarazásra.

Nem kellene inkább elmennem?

Nem tehetem, hiszen épp most kezdtem el önéletrajzot írni.

Mindenki, aki olvassa, azt fogja hinni, hogy én könnyen feladom.

Pedig nem. Csak jól tudok túl erőset dobni. És túl nagyot rúgni. Meg feldönteni dolgokat. És leszakítani dolgokat.

Talán az lesz a legjobb, ha megyek…

Mielőtt még elhatározásra jutnék, Kaiával, Tirillel, a hetedikes Nillével és Ludvikkal kerülök egy csapatba. A másik csapatban csak fiúk játszanak.

– Sima ügy – mondja Ludvik magabiztosan.

– Mi nyerünk – közli Tiril, miközben egy helyben ugrál, és összefogja a fürtjeit egy gumival.

Lazán passzol egyet, a fiúk megszerzik a labdát, és Ludvik odakiált:

– Keményebb passzokat!

A fiúcsapat dob egy kosarat, és Ludvik rám mutat. Azt akarja, hogy én indítsam a labdát. Ő előrefut a pályán és integet a karjával.

Oké, gondolom magamban. Kemény passzokat.

Kaiának akarom passzolni a labdát, de Ludvik odaugrik, hogy elkapja. Ezzel csak az a gond, hogy a világ legkeményebb passzát indítottam el.

A labda egyenesen Ludvik ágyékának csapódik.

Összerogy az aszfalton.

– Ne haragudj – mondom, és odafutok hozzá, kinyújtom felé a kezem. De körbeveszik a hetedikes barátai. Tisztán hallom, mit mondanak, pedig a hátuk mögött állok:

– A hatodikos Buffyval játszottál?

– Nem emlékszel, mi történt az igazgatónővel?

– Azt hittem, az focizásnál volt – mondja Ludvik, és feltápászkodik.

Mindez nagyon gyorsan történik. Mégis át tudom gondolni, mit mondok majd Ludviknak, amikor megfogom a kezét, hogy felhúzzam: „Berg és Dal, extrákkal!” mondom majd, és nem engedem el a kezét. Egy ilyen kis vicces megjegyzés. Erre lehet, hogy furcsán néz rám, és megmagyarázom neki: „Ez egy régi szlogen, a Norvégiába készülő turistáknak.”

„Ó”, mondja erre talán.

„Egyébként pedig a nevünk”, teszem majd hozzá, és még egyszer megszorítom a kezét. Berg és Dal. Berg és Dal. Buffy Berg és Ludvik Dal. Extrákkal.

3.

Amikor becsöngetnek, arra gondolok: bárcsak én is jó lennék valamiben. Nem kell, hogy kosárlabda vagy más labdasport legyen.

Bárcsak jó lennék valamiben. Igazán jó. Bárcsak. Ludvik Dal a legjobb kosaras az egész iskolában. Ezt mindenki tudja. Szeretném, ha ezt rólam is elmondhatnák.

Akármiben.

Hogy én vagyok a legjobb.

Itt, a Refstadban nincs tornatermünk. Az iskola mellett van egy műfüves pályánk. Ott voltunk most is. Ezért kell a sáros ösvényen felvánszorognom. Lyukas a cipőm, ezért jobb lett volna az úton menni.

Az iskola kapuján belépve az egyik lábammal a sarkamon járok, hogy ne ázzon át még jobban a cipőm. Az ajtó üvegére egy papír van kiragasztva. Először észre sem veszem. Minden papír arról szól, hogy mit lehet csinálni – pénzért. Aztán a szemem sarkából megpillantom az INGYENES szót.

INGYENES?

Ingyenes micsoda?

Bocs, de én meg Anya ilyenek vagyunk, az ingyenes az életünk egyik kulcsszava. Fontos kellene legyen az öcsémnek, Bobbynak is, de ő külön történet.

Én meg Anya viszont: Ingyenes micsoda? Biztos valami jó, mert minden, ami pénzbe kerül, túl drága.

Ott áll a papíron:

INGYENES SÍTANFOLYAM

Alaposan elolvasom a papírt, de közben akadályt képezek a folyosón, amikor mindenki befelé igyekszik:

Ez komoly?!

A mellemben vadul kalapálni kezd a szívem.

Ismerős érzés, ugye: olyan a világ, hogy a síszünetben mindenki valahová délre vagy Berlinbe vagy a hétvégi házba vagy a család vidéki tanyájára utazik, én meg nem megyek sehová.

De aztán:

Nem is, a világ éppen fordítva működik. Mindenki más elutazik, és lemarad minden idők legnagyobb lehetőségéről. Én pedig két kézzel ragadom meg.

– Nézd! – mutatok a papírra, amikor Kaia megkérdezi, miért nem megyek beljebb.

– Elmész? – kérdezi Kaia vidáman.

– Persze!

– Ingyen van – mondjuk egyszerre, és kitör belőlünk a nevetés.

– Szuper – mondja Kaia, amikor felsietünk a lépcsőn az aulába. – Biztos őstehetség vagy.

– Én semmiben nem vagyok őstehetség – ellenkezek –, de nem számít, ha elmehetek a tanfolyamra, és tanulhatok.

– És utána együtt is elmehetünk síelni.

– Te is jössz a tanfolyamra? – kérdezem.

– Az kezdőknek szól – feleli Kaia. – Én már két éve síelek. Tudom, hogy kell kanyarodni.

Rövid összefoglaló: Ez egy átlagon felüli hétfő, annak ellenére, ami Ludvikkel történt. Meg a fülembe ragadt ceruza ellenére. Meg annak ellenére, hogy langyos vízzel kiöblítették a fülemet. Meg az önéletrajz ellenére, amit húsvét utánig fogok írni. Egyáltalán mennyit kell írnunk?

Alig várom, hogy beszámolhassak Anyának a sítanfolyamról.

Norvégórán az iskolai e-mailről be is jelentkezem.

A többiek gondolattérképet készítenek az önéletrajzhoz.

– A hasznos információkat az oldal alján lábjegyzetben tüntethetitek fel – mondja Randi.

4.

– Anya! – mondom.

Anya a konyhában áll, egyik kezében egy tasak paradicsomleves, a másikban egy literes mérőedény.

– Anya! – ismétlem meg.

– Buffy – feleli Anya.

– A síszünetben sítanfolyam lesz – újságolom –, fent Grefsenkleivában.

– Nem – mondja Anya.

– Nem? – kérdezek vissza.

– Tudod, hogy ilyet nem kérhetsz.

Nem értem, mit akar mondani. Miért mondja ezt? Aztán rájövök: a legfontosabb szót kihagytam.

– Ingyenes! – mondom.

– Ingyenes? – Anya máris kíváncsian néz rám.

– A tanfolyam ingyenes – közlöm, és szétterül a mosolyom, mint egy frissen mosott törölköző.

– Ha ingyenes, akkor rendben van – mondja Anya mosolyogva. – Akkor természetesen rendben van.

– Szuper! – mondom.

– Csak az a gond – szólal meg Anya, és kissé eltúlozva összeráncolja a szemöldökét.

– Micsoda?

– Ütközik a karibi hajóutunkkal…

Értetlenül pislogok. Hajóút? Nekünk?

– Csak hülyéskedtem – kuncog Anya –, csak megvicceltelek, kisanyám.

Majd megszakadunk a nevetéstől a konyhában. Micsoda őrült ötlet: én meg Anya meg Bobby egy óceánjárón, holott még Svédországban sem jártunk soha!

Anya úgy nevet, hogy leejti a paradicsomleveses tasakot a földre.

Aztán elhallgatunk.

Ahogy Anya lehajol, hogy felvegye a tasakot, olyan kicsi lesz, mint egy hároméves. Az arcából csak a hosszú szempilláit látom.

– Szerinted elfelezzem a tasakot? – kérdezi Anya –, akkor két napig híg paradicsomlevest vacsorázunk, vagy együnk ma rendes paradicsomlevest, holnap pedig kétszersültet?

– Utóbbi – felelem. – De cserélhetünk?

– Hogyan?

– Együnk ma kétszersültet. Hogy előre örülhessünk a paradicsomlevesnek.

– Jó ötlet – mondja Anya, és visszateszi a levesestasakot a szekrénybe. Helyette előveszi az egyik legkedvesebb barátunk, Wasa Husman gazdaságos kiszerelésű kétszersültjét. – Bobby! – kiált az öcsémnek. – Gyere enni!

– Vacsora! – teszem hozzá hangosan.

– Nyami – mondja az öcsém. – Ropogós kenyér. – Szokás szerint nehéz eldönteni, hogy viccel vagy komolyan gondolja. – Mit tudunk rátenni?

– Semmit – motyogja Anya.

– Még jobb – jegyzi meg Bobby.

Az öcsém, Bobby rágja a kétszersültet, és nem törődik az asztalra szóródó morzsákkal. Kifelé néz az ablakon, és bólogat magában. Anya az ujja begyével összeszedegeti a morzsákat, és megeszi.

– Mit csináltatok ma, kedveseim? – kérdezi Anya.

– Én bementem az iskolai könyvtárba – feleli Bobby.

– De jó – mondja Anya.

– Könyvmoly! – ásítok nagyot.

– De Bodil és Endre utánam jött, hogy visszavigyen – folytatja Bobby.

– Ó? – csodálkozik Anya.

– De felmásztam a könyvespolcra, és folytattam az olvasást.

– Oké – mondja Anya zavartan.

– Gyere le, mondták, gyere le, Bobby.

– A könyvespolcról? – kérdezi Anya.

– De én csak olvastam tovább.

Bobby megeszi az utolsó falatot, és végigsimít a hasán.

– Izgalmas könyvet olvastál – bólintok. – Krimit!

– Egy urdu nyelvű könyv volt.

– Te tudsz urduul? – kérdezi Anya.

– Szótárat is vittem magammal.

– Ó – mondja Anya szórakozottan, miközben a rá jellemző módon eszi a kétszersültet: körbe-körbe rágja.

– Bejelentkeztem a sítanfolyamra! – mondom, és kezemmel dobolok az asztalon.

– Micsoda? – kérdezi Bobby.

– Sítanfolyamra megyek a síszünetben – ismétlem meg hangosan.

– Én is akarok sítanfolyamra menni – mondja Bobby, és utánam Anyára mered.

– Te még túl kicsi vagy – közlöm diadalittasan. – Hatodikosoknak és hetedikeseknek szól.

– Csak tíz hónap köztünk a korkülönbség – mondja az öcsém. – Ráadásul okosabb vagyok nálad. Ha te mehetsz, akkor engem is oda kellene engedniük.

– Menj, és nézd meg a kiírást az iskola kapuján – utasítom. – Majd te is látni fogod.

– Ha Buffy sítanfolyamra mehet, én mit kapok cserébe?

– A tanfolyam ingyenes, kisfiam, természetesen ingyenes, és kaphatsz még egy szelet kétszersültet, semmi mást. Holnap pedig tiszta ruhát.

– Van ragasztónk? – kérdezem hirtelen. – Megint levált a cipőm talpa.

– Majd megragasztom szövetszalaggal – mondja Bobby felnőttesen. – Jobb, mint a ragasztó.

7. hét, hétfő, megjegyzések:

Randi norvégórán mindig azt mondja: Írjátok le, milyen az idő, attól hosszabb lesz a szöveg. És hitelesebb. Jöjjön tehát az idő: dér borította a földet, amikor iskolába mentem. A pályán hideg szél fújt. A nagyszünetben előbújt a nap.

Azoknak, akiket ugyanannyira érdekel a személyek jellemzése, mint Randit és a többi tanárt:

Tiril, az egyik barátnőm vedlik, mint egy kutya. Naponta le kell szednünk a hajszálait a ruhánkról. Könnyű felismerni, mert Tirilnek hosszú és göndör a haja. A hajszálai kábelekre emlékeztetnek.

Azoknak, akik igazából ismeretterjesztő könyvet szeretnének olvasni: Tudtátok, hogy a hónaljunk pontosan olyan hosszú, mint a talpunk? Mérjétek le, és meggyőződhettek róla.

7. hét, kedd

1.

– Gyertek ti is – mondom Tserendiának és Ki Miminek. – Ingyenes!

Rajtam kívül Tserendia és Ki Mimi az a két osztálytársam, akik a síszünetben nem mennek sehová.

Ki Mimi a fejét rázza és nevet.

– Nincs felszerelésem, nem engednek el, együtt lesz a család – mondja, és szürcsölve eszi a meleg ebédjét. Tudom, hogy Ki Mimi családjának is ugyanolyan kevés a pénze, mint nekünk, de az ebédjét látva ezt nehéz elhinni: illatos, meleg ételt hoz magával.

– Mi ez? – kérdezem, és próbálok kicsenni egy lapos és sárga valamit a sok tészta közül.

– Vízigesztenye – mondja Ki Mimi. – Vietnámi.

– Nyami! – mondom. – Kaphatok belőle?

Ki Mimi megrázza a fejét.

– Cserélhetünk is – teszem hozzá, és próbálom egy kétszersülttel kecsegtetni.

Mélyen beszippantom a kétszersült illatát, hogy mutassam, mennyire finom.

Jutalmul megkóstolhatok egy darab vízigesztenyét.

– Megkérdezhetem – mondja Tserendia –, de nem tudom, van-e kedvem.

– Naná, hogy van kedved – felelem –, gondolj csak bele, leszáguldasz a domboldalon, aztán felvonó visz vissza.

– Le kell menni a domboldalon? – kérdezi Tserendia ijedten. – Nem, akkor nem akarok.

– Miért, mit gondoltál? – kérdezem durcásan.

– Hogy csak úgy előre. Sílécen. Túra az erdőben.

Oké. Ez van. Multikulturális osztályba járok. Ki Mimi családja vietnámi. Tserendia szülei Mongóliából jöttek. A szülők között nagyjából az egész világ képviselteti magát. Síelni csak néhányan tudnak. Én is multikulturális vagyok: Bobbyval közös apánk amerikai. Bobby születése óta nem láttuk, ezért kulturális hatás nem ért bennünket. Anya szerint bűnöző alkat, és minden tekintetben reménytelen eset. Szerinte annál jobb nem is történhetett volna velünk, mint hogy lelépett. De ebben nem vagyok annyira biztos: egy lakótelepi ház nyolcadik emeletén lakunk, és a lift gyakran nem működik. Hogy úgy mondjam, laktunk már rosszabb helyeken is. De sokan ennél többel is dicsekedhetnek. Mármint Norvégiában. 2019-ben. Az apánkat Jimmy Jeevesnek hívják. Anyánál tíz évvel idősebb. Vagyis negyvenéves, mint az osztályunkban sok más szülő. Néha eltűnődöm, hogy vajon gazdag bűnöző-e, van-e kocsija, jól sakkozik-e, és tehetséges-e matekból, mert Bobby igen. Néha elgondolkodom, vajon hasonlítok-e rá.

Lepillantok az uzsonnás dobozomban lévő két répára. Az ötödikeseknél most valószínűleg Bobby is a saját két répáját nézi éppen. Mindketten megesszük. Az iskolában sok gyerek kidobja a neki csomagolt zöldségeket. Mi nem. Mi mindent megeszünk. Én még a brokkolit is megeszem, amikor Anya azt csomagol nekünk. Pedig a nyers brokkoli tényleg nem finom. És milyen karalábét enni az osztályban? Szerinted büdös! Karalábét csomagolni az uzsonnás dobozba akkor jó ötlet, ha szeretsz egyedül lenni. Szóval a répa teljesen oké. Elropogtatom, kemény és édes.

2.

A nagyszünetben ipiapacsozunk. Sokan vagyunk, így szórakoztató. Bárcsak több szünet lenne egy tanítási napon. Kevesebb óra és több szünet. Az osztályban gyakran jól szórakozunk. Jól érezzük magunkat együtt. Ilyen a hírünk. Tudom, hogy a Refstad többi osztályában ez nem így van, de nálunk a többség jól érzi magát.

– Kölcsönkérhetem a régi sílécedet? – kérdezem Kaiát, amikor becsöngetnek.

– Nem – feleli.

– Miért? Szerinted tönkre fogom tenni?

– Anya elajándékozta a Szegényháznak.

– Á! – lepődöm meg.

– Sok az olyan szegény, akinek szüksége van sílécre – magyarázza. – Mármint a Szegényházban – teszi hozzá. – Tudod, a sífelszerelés nagyon drága.

– Igazából én is szegény vagyok, és a tanfolyamhoz szükségem van sífelszerelésre – panaszkodom.

Eszembe jut, hogy amikor Anya pénteken a Szegényházba megy, elkísérhetem. És elhozhatom Kaia régi felszerelését. Anya minden pénteken elmegy a Szegényházba, és ennivalót hoz nekünk.

Az órán felnyújtom a kezem.

– Igen, Buffy? – kérdezi Randi.

– Miért nem lehet több szünet a tanítási napon?

– Akkor nagyon hosszúra nyúlnának a napok az iskolában.

– Ha a tanórákat és a szüneteket felcserélnénk, akkor nem.

– Igeeeen! – kiáltja az osztály. – Több szünetet!

– Ez nem így működik – mondja Randi.

– De mi szociáldemokráciában élünk – mondom. – A demokráciában mindenki részt vesz a döntéshozatalban. Megszavazhatjuk.

– Most annyit tehetünk, hogy tovább dolgozunk a gondolattérképen – közli Randi. – Ha pedig valaki véleménycikket írna az újságba arról, hogy több szünet kellene az iskolában, segítek neki kijavítani.

3.

Később Randi megkérdezi, hogy szándékozom-e ma figyelni is, vagy csak bámulok ki az ablakon.

– Ha csak így üldögélsz, nem tanulsz semmit – mondja Randi, és megborzolja a hajamat.

Ez nem teljesen igaz.

Sokat tanulok.

Csak nem azt, amit tanítanak nekünk.

– Mit is mondott a tényekről? – kérdezem.

– Vannak, akik szeretnek tényekről olvasni – feleli Randi. – Márpedig egy önéletrajzban a tények fontosak.

Tollbamondásnál a hasonló ejtésű skj, a kj és a sj betűkapcsolatokat gyakoroljuk, és csak három hibát ejtek.

A lengyel Zuzanna, akinek én javítom a szövegét, tizennégyet.

– Szinte egy szó sem volt helyes – mondom elégedetten. – Nekem csak három hibám lett.

– Sok betű helyes – közli Zuzanna, és megvonja a vállát. Ügyesen énekel és táncol, és lehet, hogy a jövőben nem lesz szüksége rá, hogy tudjon helyesen írni. Nem tudom, nekem szükségem lesz-e a jövőben arra, hogy tudjak helyesen írni. Nem tudom, mi szeretnék lenni. Semmiképp sem focista, mint sok fiú az osztályban. Csak annyit tudok, hogy szeretném, ha lenne munkám. Rendes munkám. Anya is szeretne rendes munkát. De ha nem jól indulsz el, akkor néha nehéz megszerezni.

Rendes munka – írom fel a gondolattérképre, és Elena térképére pillantok.

Azt írta: 2015 óta lakom családi házban. Majd: a második legszebb egész Risløkkában.

Én azt írom a gondolattérképemre: a város legnagyobb tömbháza a miénk.

Rendes munka, hát igen. Anya számára eddig a legrendesebb munka az volt, amikor egy grefseni takarítócégnél takarított. Szerette, mert takarítás közben hangosan énekelhetett, vagy zenét hallgathatott. De sok helyen elfelejtett kitakarítani. Az egyik házban, ahol takarított, beleszeretett egy férfi, a felesége pedig panaszt tett a cégnél, és Anya elvesztette az állását.

7. hét, kedd, megjegyzések:

Azoknak, akiket érdekel az időjárás, és akik úgy gondolják, hogy ez a szöveg jobb lenne, ha többet írnék az időjárásról:

Ma egész nap nedves volt a föld, pedig igazából nem is esett.

Azoknak, akik odáig vannak a jellemrajzokért (igen, különösen Randi tanárnőre gondolok):

A Refstad egyik tanára, akit Randinak hívnak, mindig színes hajgumikat használ. Olyan nadrágot hord, amitől a feneke teljesen laposnak néz ki.

Tények azok számára, akik tulajdonképpen egy ismeretterjesztő könyvet szeretnének olvasni:

Ha például bőrből akarsz táskát készíteni, először hosszú időre egy vödör vizeletbe kell beáztatnod a bőrt, hogy lágyabb legyen, és dolgozni tudj vele. A vizelet egyet jelent a pisivel. Egy vödröt vizelettel megtölteni sok időbe telik, ezért mielőtt a bőrt beáztatnád, célszerű három napon át gyűjtened a pisit. És esetleg az iskolába is magaddal vinned a pisisvödröt, hogy ott is be tudd gyűjteni a pisit. Vagy pisilhetsz egy termoszba is, amiben hazaviheted. Vagy egy zacskóba. Ha nem lyukas.

Vajon ezt beleírhatom az önéletrajzomba? Akkor is, ha nem rólam szól? Hosszú ideje ez a legérdekesebb dolog, amit tanultam. Talán úgy kellene tennem, mintha ezzel foglalkoznék. Mármint pisit gyűjtenék bőrpuhításhoz… … …

Életrajzi jegyzetek

Ingeborg Arvola (1974) norvég író, számos regényt írt gyerekeknek és felnőtteknek. 2019-ben a Buffy Berg tehetséges című regényével elnyerte a Kulturális Minisztérium díját.

Patat Bence 1975-ben született Budapesten, bölcsészdiplomáit az ELTE skandinavisztika és finn szakán szerezte. 2000 óta foglalkozik műfordítással. Skandináv nyelvekről, valamint finnről és észtről már több mint száz kötetnyi irodalmat ültetett át magyarra, köztük számos gyermek- és ifjúsági könyvet is.

Tartalom

Szereplők

7. hét

7. hét, hétfő

7. hét, kedd

7. hét, szerda

7. hét, csütörtök

7. hét, péntek

7. hét, szombat

8. hét

8. hét, hétfő

8. hét, kedd

8. hét, szerda

8. hét, csütörtök

8. hét, péntek

9. hét

9. hét, hétfő

9. hét, kedd

9. hét, kedd

9. hét, csütörtök

9. hét, péntek

9. hét, szombat

10. hét

10. hét, hétfő

10. hét, kedd

10. hét, szerda

10. hét, csütörtök

10. hét, péntek

11. hét

11. hét, hétfő

11. hét, kedd:

11. hét, szerda

11. hét, csütörtök

11. hét, péntek

12. hét

12. hét, hétfő

12. hét, kedd

12. hét, szerda

12. hét, csütörtök:

12. hét, péntek

13. hét

13. hét, hétfő

13. hét, kedd

13. hét, szerda

13. hét, csütörtök

13. hét, péntek

14. hét

14. hét, hétfő

14. hét, kedd

14. hét, szerda

14. hét, csütörtök

14. hét, péntek

14. hét, szombat

Virágvasárnap

Életrajzi jegyzetek

www.cerkabella.hu

ISBN 978 615 663 013 1

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Cardenio Modern – SIL OFL