Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

Tömörkény István

Meddig tart még?

Lesz még virág a kalapon

Legényavatás

Az elesett ember

Julis asszony levelez

Csata a katonával

Pengetés

„Őrmester úr!”

Mihály hazatér

Tiszai legenda

Öreg regruták

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Tömörkény István

ÖREG REGRUTÁK

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-107-7 EPUB
ISBN 978-963-559-108-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Öreg regruták

első kiadás: 1914 – 1915
az elektronikus változat az 1942. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító az 1942. évi kiadás borítója
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Tömörkény István

Egyszer találkoztam vele, a Nemzeti Színház színpadján, Kerestem, siettem hozzá, hogy kezet foghassak a derék, áldott Íróval, aki épp abban a percenetben feledhetetlen gyönyörűséget okozott egyetlen kis színdarabjával, a Barlanglakókkal. Ott állott a magas, sovány, kicsit horgas fejű szőke ember, kissé már félreterelve a kulisszák mögé, (már más darabhoz díszítettek!) ott állott szalonkabátban, tétován, magafeledetten, ott állott és sírt... A szivembe markolt ez a pillanat, úgy megöleltem, bátyámat, jó embert, jó fiút: olyan boldog volt s a szeméből könnyek patakzottak, úgy meghatotta a barlanglakok sorsa, a fiú, aki kést emel az apjára, az apa, aki megbocsát a fiának, az anya, a vaklány, a kubikossors, a pusztai hangok úgy a szívébe mentek: most az egyszer hallotta élőszóval kimondva, amit leírt, ő, aki annyi, annyi élőszót hallott, amit leírjon...

Élőszóval volt neki tele az egész természet, a kis alföldi világ, amelyben élt, élőszót csapott a fülébe minden szellő, megírni való drága magyar szót: igy nem szerette soha senki a szegény magyar élőszavát, mint ez a szelíd nézésű, rádermedő, gondolkodó pillantású ember, aki minden élőszóra rezonált s mind meg akarta és mind meg tudta írni.

Hogy odanézett, hogy meglátott, hogy beidegzett mindent a maga kis magyarjai körül. A tudós alaposságával, a gyűjtő szenvedélyével, a művész újrateremtő géniuszával: s az igaz ember emberségével.

Nem röstellt kezelni vele, szót váltani közötte, hallgatni mellette. Velek gondolkodni, s velük egy taktusra élményelni fel a világ mindenneműséget. Úgy belehelyezkedett a dolgukba, sodrukba, lelki életükbe, úgy elbucsálódott, szinte maga is végiggyötrődött minden kis bajukon írásművészetének valóságában.

Irigylésreméltó a szenvedély: szép holmikat gyűjteni. Egy életen át elkíséri az embert és soha nem szűnő kedves örömet szerez.

Tömörkény minden parasztot megragadott, megforgatott, kikutatott, átszűrt, aranyát lecsapolta s még gazdagabban eresztette tovább, mint kapta: jó szívével jó szót vetve az elrekkentettnek. Hogy elkapta minden szavát, fordulatát, mozdulatát, testi s lelki pillanatait, a köhintése, a szemrebbenése módját, a botjának, tarisznyájának eredetiségét, az életének minden furcsaságát s minden szépet és igazat, amit csak benne lelt.

Ó, hogy szerette rajta, benne a cifrát, „eszrát”, a szebbet, a mutatósabbat, a gombostűre való finom bogarakat, a népművészet finom motívumait s hogy teleszóírta velük az Írásait, a könyveit: minden könyve versenyez egy-egy néprajzi múzeummal. Kint az életben csak itt-ott csillannak fel ezek a nemes holmik s az ember szeme olyankor gyönyörködve áll meg a remeken egy kis üdülésre, igy összehalmozva, minden igaz voltuk mellett is a gyűjtés tömeghatása, a saját szavuk mellett a gyűjtő ajánlása: már nemcsak a drága matériát szemléljük, hanem a gyűjtő belső izgalmának is tanúja vagyunk: nemcsak azt mondjuk, mennyi kincs, de azt is, mennyi munka volt az egybehalmozása.

De Tömörkény nemcsak tudós, nemcsak gyűjtő: művész. S akik bizonyos szorgalommal haladtak, vagy haladnak a nyomdokain, azok mutatják meg, micsoda lélektelen, fárasztó s alantas anyagvásár a legfigurásabb esetek, a legcifrább bökések és szaftos mondások elegybelegye, ha nemes művészi lélek nem teremti őket életté s valósággá. A Tömörkény figurái kiemelkednek az életből, mint a lemetszett s pohárba tett mezei virág: de valami csodálatos elixírt kaptak a vázában s ott bokorba szedve új virágzásnak eredtek s örökre ez új virágban élnek el tovább. Drága apró kis virágocskák: de isten szeme s a művész lelke előtt minden igaz élet egyformán nagy a nagyokban s nagy a kicsinyekben.

Ebben a könyvében, amely utolsó, amit ő gabalyított össze: (remélhetőleg még több poszthumusz kötete lesz a példás szorgalmú írónak) ebben a könyvében történelmi dokumentumokat ád: a világháború magyarját írja meg.

Forrásmunkája lesz ez annak az életnek, mikor a magyar nép egész életfelfogása s maga az élete tökéletesen átalakult, mikor nemcsak új ideák, de egészen új világnézet, új filozófia kezdi gyökeresen kifordítani a magyart régi sáncaiból.

Tömörkény István nem kísérhette el ezen az úton a magyar népet. Csak az elejét, a csírázását rótta fel emez új időknek, önkéntelen feljegyzője volt máris nagy pillanatoknak, amelyek megrendítően hatnak.

Bibliai egyszerűségében megdöbbentő minden szó, amelyet a könyv lapjain az összeomló nagy távolságokról ejtegetnek. A muszka fogoly, aki elolvassa a magyar asszonynak orosz földről jött levelet, de azt már nem tudja elmagyarázni, mi van benne. Csak a két karjával, a két keze fejével mutogat ezt, azt, azután elfordul, elmegy a nagy csizmáiban a sövénykerítésig, belefogódzik, lehajtja a fejét és megint csak a régi szótalan. Atyafia, a tanyai Etái asszony, aki a bibliai Ruthtal méltó testvér a lejegyzett csodálatos levélben: urának írja a távolba: Ne tarts semmitől Ditső, learatok magam is. Egy sort levágok, aztán markot verők. Azután megint egy sort levágok, aztán megint markot verők. Azután van segítő is. Ugyan, aki idejár segíteni, arrul mind azt mondják, hogy a szeretőm, de hát hagy mongyák…

Csupa ilyenekkel van tele a könyv. Még nem nőtt ki Tömörkényben tiszta irodalmi hitvallássá, hogy ezeket a finom, finom életmotívumokat gyűjtse föl, de érezte, ösztönszerűen rátapintott, ahol ügyébe esett. írásait olvasva, mintha egy szép szövött vászonmennyezetre néznénk, amely tele van hímezve, varrva, festve, rajzokkal, hímzéssel, öröm elnézegetni, de feslik, szétszakadozik az anyag s a mi szemünk ámulva pillant ki a repedéseken a távoli kék égre, amely minden emberi munkánál még szebb és gyönyörűségesebb.

Titkokkal van tele ez a könyv, mint ahogy titkokkal van tele a ma.

S szegény, az ember, aki e titkok rovója kezdett itt lenni, elment, mint annyi millióan ez években: ígéretes életük teljességében.

Eggyel kevesebben vagyunk.

Budapest, 1917. április 26.

Móricz Zsigmond

Meddig tart még?

Járnak-kelnek ezen a Valéria-téri piacon az emberek, Valéria-tér volna ugyan, de szebb Vanéliának mondani, amint hogyha hivatalosan Vanéliának volna nevezve, akkor alighanem Valériának neveznék. Mert az úgy van, hogyha a rendőrt röndérnek neveznék, akkor rendőrnek hínák, de mert rendőrnek nevezik, röndérnek hívják, ösztönszerű eltávolodás ez mindattól, aminek hivatalos formája van.

Sokan vannak a piacon, mert ezen a részen árulják a bürgehúst, a csövespaprikát s egyéb jókat. Odajön a többek között Ozsvát bácsi is a felsővárosból, akire mindjárt rátámadnak:

- Hát már mindönki idegyün? Hát a felsővároshoz nincsen közelebb piac? Né!

- Hát - mondja Ozsvát az évődésre - én az adóban az egész város területére fizetőm a helypénzt, hát már, ha erre jártam, ide is csak elgyühetök.

- Nono, - mondják amazok. - Hát hiszen. Nini. Adjon isten jó napot.

- Adjon isten,

- Hát aztán hogy van?

- Hát el vagyok.

- Hát a fiák?

- Oda vannak.

- Aztán merre?

- Hát azt honnan tudhassam? Csak a tábori postaszámokat tudom, egész írást köll ruluk tartani, hogy melyik milyen szám alatt van.

Megint csak kérdezik:

- Hát mindön fia oda van, Ozsvát bácsi?

- Nem - mondja az idős férfi -, nem. Hát, hogy képzel olyant? A hetediket még csak most sorozták. Hat fiam van oda, mert az mind kitanult katona már, de a hetedik még nem lőhet oda, mert az még csak most tanulja mög a katonaságot, hát akkor, hogy lőhessen az is oda? Mint képzel olyant?

Nono, hát nem is képzelnek ilyent az emberek, ellenben becsüléssel és szeretettel nézik Ozsvát bácsit, az apát, akinek hat fia van oda az ország használatára s írást kell a postaszámaikról vezetni. És ebbe az írásba legközelebb beleíródik a hetedik szám is, a hetedik gyerek postaszáma.

Egy özvegyasszony mondja a paprikászsák mögött:

- Én is két postát tartok számon, mert neköm is két gyerököm van oda. Nem tudom, merre vannak, csak a számukat tudom. De leveleznek haza leginkább. Tegnap is mind a kettő írt.

Nagybajuszú, öreg, sánta tüzérkáplár szól bele a beszédbe: - Aztán jót írnak-e leginkább.

- Jaj - mondja a paprikásasszony -, jó gyerökök azok nagyon. Mindig azt írják, hogy nincsen sömmi bajuk, hallották, hogy itthon drága a gálickű, de hát azt mondják, ne búsuljak, majd csak vége lössz a háborúnak, akkor osztán hazagyünnek, aztán majd röndbe tösznek ük mindönt, csak én ne búsuljak.

Az öreg, sánta népfölkelő tüzér a hosszú, szőke tutajbajuszát húzgálja és bólintgatja a fejét. Úgy tetszik, hogy a fej csak azért bólintgat, mert a kéz ráncigálja azt a nagy szőrcsomót, amely kidúródott a fejből. Pedig nem. A tüzér a fejével a lelke szerint bólingat.

- Úgy, úgy - mondja. - Az igazi fi nem is ír haza szomorúságot. Mert mit szaggassa vele a szülőanya szívét, mikor az úgy sem segíthet rajta. A maga fiai akkor igazi fiák, asszonyság.

Ozsvát bácsi is beleszól:

- Az enyimek se terhölik gonosszal a levelet.

A sánta katona mondja:

- Úgy, úgy. Magyar fi ne panaszkodjon. Úgy se ér sömmit se az a nyávogás. Azután pedig... azután pedig... hát azután pedig majd csak hazagyünnek idővel...