Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Jezsi Tumanovszkij

Pobeg v Realnoszti

2023

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Pelva Gábor

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

ISBN 978-963-551-135-8

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2023, Jezsi Tumanovszkij

© Hungarian translation 2023, Pelva Gábor

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

1. Papiroson laza vágta…

– SZABAD? – kérdeztem félig gúnyosan, a szabályos katonai „kérek engedélyt” helyett, miközben már be is léptem a szigorú és kincstárian pedáns helyiségbe, mivel egy perccel ezelőtt Komarov ezredes személyesen adott engedélyt telefonon szeretett unokaöccsének, hogy meglátogathatja bácsikáját a munkahelyén.

Miért ne, most, hogy leszereltem, nekem már szabad a „szabad”.

– Gyere be, Fégya, ülj le! – mondta bácsikám szórakozottan, miközben tanulmányozott valamit számítógépének képernyőjén. – Tudom, hogy ígértem neked egy kirándulást a hivatalon belül, de hirtelen közbejöttek dolgok…

– Akkor még jobb – mondtam mosolyogva, igyekezve megmutatni, hogy nekem tulajdonképpen mindegy. – Megyek, iszom egy sört, eszem egy pizzát. Belehörpölök, hogy úgy mondjam, a civil életbe.

– Elég, elég a hörpölésből! – rivallt rám a megszokott türelmetlenséggel Komarov. – Már így is két hete szórakozol. Rendben, leszolgáltad, amit kellett, megálltad a helyed! De most már itt az ideje észhez térni.

– Én is így akartam – tártam szét a karomat értetlenkedve, legalábbis reméltem, hogy úgy sikerült. – Sőt, protekciót kértem a tulajdon nagybátyámtól, hogy fölvegyenek a szolgálathoz, mert folytatni szeretném a Haza határainak védelmét! De a bácsikám nem ér rá. Muszáj lesz a Haza védelmét sörre váltani.

– Viccelődj csak! – ráncolta szemöldökét a nagybácsi. – Amúgy a Haza védelme nem üres szólam.

– De én csak…

– Pont most! – élénkült fel hirtelen bácsikám. – Minden okunk megvan feltételezni, hogy először botlottunk bele egy újfajta kriminális tevékenységbe. A ti híres játékaitokban jelent meg.

– Ó, igen – mondtam iróniával. – Az elf ellopta a goblin bunkócskáját?

– Te hallod egyáltalán, amit beszélek? – háborodott fel nagybátyám. – Azt mondtam, „újfajta bűnözési forma”. Nem hiszékeny háziasszonyokról van szó, akik háromszoros áron vettek valami olcsó játékszert. Igen-igen, mit bámulsz, pontosan tudom, hogyan tevékenykednek a szélhámosok a játékokban. Ez most sokkal komolyabb. Az elmúlt hónapban, csak itt a városban, már a kilencedik alkalommal fordul elő, hogy egy játékos hirtelen kómába esik. Méghozzá úgy, hogy föl sem áll a gép elől. Semmi hasonlót nem tapasztaltunk korábban.

– Ez végül is az orvosokra tartozik – mondtam értetlenül. – Nektek ezzel mi dolgotok?

– Az orvosok persze végzik a saját dolgukat. De érzem, a mi segítségünk nélkül semmire se mennek. Nézd! Egyrészt különböző játékokról beszélünk. Másrészt: multiplayer játékokról van szó. És végül: minden esetben az áldozatok a virtuális valósághoz szükséges sisakot vagy szemüveget használtak. De a legfőbb, hogy a gamerek mind a kilenc alkalommal ugyanazzal a karakterrel kommunikáltak, mielőtt kómába estek. Egy másik játékossal, akinek a felhasználóneve „Szauron”.

– És erről honnan lehet tudni? – kérdeztem.

– Megnéztük a kapcsolatok naplózását a játékon belül. Nem sokkal azelőtt, hogy átváltoztak volna „szobanövénnyé”, az összes áldozat kapcsolatba lépett ezzel a Szauronnal. Kár, hogy csak a kontaktus ténye került rögzítésre, de arról, hogy a játékosok miről beszéltek egymás közt, nincs följegyzés. És képzeld el, legyen szó űr piff-puffról, tankos ide-oda mászkálósról, mesés pecázásról, mindenhol ott volt ez a titokzatos „Szauron”. Ez a hívóneve. Mindenhol ugyanúgy írva.

– Nem hívónév, hanem nickname – javítottam ki. – Bár mindenki csak azt mondja: nick. Na de ez csak játék.

– Nem, Fégya, már régen nem ilyen egyszerű ez az egész. Jelentettem a szituációt fölfelé, és egyelőre nem hivatalosan, de közölték, hogy ez egyáltalán nem a mi kis helyi problémánk. Bár, amíg elhatározzák magukat, hogy komolyabban kézbe vegyék az ügyet, még sok víz lefolyik.

– De miért gondolják úgy, hogy különböző helyeken ez a Szauron ugyanaz a játékos? Lehet, hogy ott ilyen Szauronokból…

– Nem, nem hiszem. Ilyen egybeesések nincsenek.

Egy ideig némán emésztgettem a hallottakat.

– De ez akkor sem a ti dolgotok. Pláne, hogy egyáltalán nem világos, hol tartózkodik ez a Szauron a maga fizikai valójában. Lehet, hogy valahol Hondurason csücsül. Azonosítsák be a játékok rendszergazdái ennek a Szauronnak az IP-címét, aztán a többi már technikai kérdés. Hiszen ti nálam is jobban tudjátok, hogy az anonimitás az interneten puszta illúzió.

– Igen, tudtam. Tegnapig – sóhajtott Komarov. – De, mint kiderült, elszáguldott mellettünk a való élet. Ami, ha már itt tartunk, nekem megbocsátható, de neked nem. Egy komoly szakember régebben is el tudta tüntetni a nyomokat. Ám most, ahogy kiderült, rengeteg olyan szolgáltatás létezik már a világon, amelyek segítségével megbízhatóan el lehet rejteni a saját adatokat. És ezek, jellemzően, nem a mi joghatóságunk alá tartoznak. Úgy tűnik, Szauron is használja valamelyiket. Természetesen megkerestük a külföldi kollégákat, de az egész folyamat elég lassú lesz. Még akkor sem, ha az ottani hatóságok jóvá is hagyják az együttműködésünket. Ezt az ő specialistáik, nem hivatalosan, azonnal közölték velünk. Eközben ő pedig nyugodtan vadászik tovább a játékosokra.

– Akkor mi a teendő? – kérdeztem értetlenkedve.

– Szauront a játékon belül kell megtalálnunk – mondta bácsikám –, és megkísérelni „élő csalival” elkapni. Meg kell ismerkedni vele, elbeszélgetni, fölajánlani neki valamennyi pénzt valamilyen projekthez. Elképzelhető, hogy tudunk kötni egy kölcsönös játék-bizniszt. Addig pedig tengerentúli partnereink előkaparnak róla valami érdekeset.

– És ki az, aki hajlandó „csalivá” válni? Hiszen ez veszélyes!

– Ez egy magányos játékosra nézve veszélyes, aki nem tudja, hogy mi fenyegeti – mondta szelíden nagybátyám. – Mi viszont ezt a saját kiberbiztonsági szakértőnkre bízzuk, a megfelelő osztályról, aki folyamatos orvosi felügyelet alatt fog állni. Ha pedig ez a Szauron horogra akad, akkor a főnökség eleve erősítést ígért.

– Ez igen! – mondtam irigykedve. – Egy igazi különleges művelet. Esetleg nekem is hasznomat vehetnétek? Eléggé járatos vagyok a témában. A ti specialistátok… szóval a srác nem biztos, hogy folyamatosan játszik.

– Nem srác – javított ki bácsikám gépiesen. – Lány.

– Annál inkább! – mondtam könnyedén megjátszott pátosszal. – Engem maga a sors vezetett ma ide, ebbe a szobába!

– Na, azt már nem! – mondta határozottan nagybátyám. – Ehhez egyszerűen nincs jogom. A mi iskolánkban is csak névlegesen vagy kadét egyelőre. És egyáltalán, az anyád leszedi a fejemet, ha megtudja, hogy rögtön ilyen munkát bíztam rád.

– Naaaa! Légyszi! Hiszen főtörzsként jöttem el a seregtől! Alkalmas vagyok rá!

– Egyszerűen nevetséges. Ne is kérj ilyet!

– Na tessék, pedig most kezdett úgy igazából érdekessé válni a dolog – mondtam csalódottan. – Most akkor várjak egy hónapot, amíg elkezdődik a tanítás, aztán amikor „igazi kadét” leszek, csak azután fogsz velem méltó módon szóba állni?

Bácsikám hallgatott egy sort, méregetett valamit értetlen tekintettel, aztán kinézett az ablakon, és hirtelen elhatározta magát:

– Rendben. Saját felelősségre a művelet közelébe engedlek. De csak az előkészítő szakaszban! Utána csupán megfigyelő leszel, és csakis a tanulmányaidtól függő szabadidődben.

– Elfogadom!

– Majd úgy igazoljuk mint gyakorlati foglalkozást. Mégiscsak jobb, mint sört vedelni. Tehát figyelj: az új gamer számítógépet egy külön teremben helyeztük el a mínusz másodikon. A szakink egyelőre elfoglalt, elő kéne készíteni a munkát, tudod, bejelentkezni a játékokba, megvenni a szükséges kiegészítő felszereléseket játékon belüli fizetéssel. De ezt te jobban ismered nálam.

– Naná, hogy ismerem! – horkantam fel. – Készen állok rá, hogy azonnal nekilássak.

– A játékhoz szükséges pénzt biztosítjuk. De azért ne nagyon szállj el! – morogta bácsikám. – Nem a játékról szól ez az egész, hanem komoly dolgunk van. Majd kapsz ott instrukciókat, mielőtt nekilátnál. Egyszerűen aktiválni kell a profilokat, és belekezdeni a játékba. Szauron úgyse fog rögtön jelentkezni. Egyben a doki leteszteli rajtad a kontroll kütyüket. Aztán majd megjön Okszána, és komolyan nekilát a feladatnak.

– Okszána? – kezdtem el élénken érdeklődni. – Szép?

– Nincs neked még olyan váll-lapod, hogy egy ilyen lányt megkörnyékezz – mondta nagybátyám. – Bár, ha mindent tisztességgel előkészítesz neki, még az is elképzelhető, hogy megengedem, hogy megismerkedjetek. Na menjünk, elviszlek a gépterembe. Van két-három órád, az biztos.

– Bácsikám – mondtam majdnem elérzékenyülve –, az unokaöcséd valóságos generális a játékok terén! Három óra múlva Szauron az összes postaládánkon kopogtat majd.

2. …szurdok, szoros utunk állta

A GÉPTEREM meglepően nagynak bizonyult. Minden jel szerint valamikor tanulmányi auditóriumot akartak itt létesíteni az operatív csapat számára, de ez félbemaradt. Ablakok nélküli, föld alatti helyiség volt, viszont a hátsó főfalnál hat darab jókora monitor állt két sorban, speciális állványokra szerelve.

– Ohó – mondtam, miközben megálltam egy hatalmas ergonomikus forgószék mellett. – Minek ide ennyi monitor?

– Fjodor Lomuskin? – kérdezte a fotel kellemetlen, csikorgó hangon.

Kissé hátrahőköltem, de a biztonság kedvéért így válaszoltam:

– Igenis.

A szék lassan megfordult, és láthatóvá vált egy overallos, sovány férfi. Figyelmesen végigmért, és szigorúan megkérdezte:

– Szokott játszani számítógépen?

– Műkedvelő szinten – válaszoltam óvatosan, kissé szorongva.

– VR-szemüveggel vagy -sisakkal volt már dolga?

– Majd a tábornoki fizetésből – próbáltam viccelődni, de a sovány ember nem értékelte a tréfát, és még szigorúbban nézett rám.

– Akkor nekilátunk elsajátítani a használatukat. A vezetőség úgy rendelkezett, hogy lássuk el magát minden szükségessel, a legjobb minőségben. Plusz mindjárt jön az orvos, elhelyez magán néhány drót nélküli adót, hogy ellenőrizhessék a szívtevékenységét, felkészülve minden eshetőségre.

– Kérem, nem lehetne úgy felkészülni a feladatra, hogy nem vagyunk ennyire rémisztően komolyak? – kérdeztem kissé idegesen. – Mégiscsak egyszerű számítógépes játékról van szó.

– Komarov ezredes azt ígérte, hogy személyesen nyúz meg minket, ha magával bármi is történik – mondta borúsan a sovány. – Úgyhogy maga csak nyugodtan játsszon, szórakozzon, közben mi a doktorral komolyan vesszük a dolgunkat, ahogy mindig.

Teleaggatva mindenféle elektródával, mint egy űrhajós a kiképzésen, kipróbálhattam a méregdrága VR-sisak minden előnyös tulajdonságát. Nyögtem a gyönyörűségtől, amikor lefelé zuhantam a Niagara-vízesés függönyei közt. Egy óra múlva már vagy tíz multiplayer játékban regisztráltam.

A konspiratív mese szerint aranyifjút alakítottam, aki már mindentől megcsömörlött, és aki kész fizetni minden új szórakozásért. Hiszen ha a titokzatos Szauron ilyen módon vadászik pénzre, akkor pont hogy a pénz „szagával” kell előcsalogatni.

– Mi, a doktorral nem fogjuk zavarni – mondta a sovány, overallos technikus, miközben balról közelített –, szükség esetén bátran kiáltson „riadót”, vagy nyomja meg ezt a gombot itt! Folyamatosan készenlétben leszünk a szomszéd helyiségben, ott az ajtó mögött.

– Á, ne féltsenek engem! – mondtam vidáman, élvezve a kényelmes, könnyedén rugózó széket. – Az ezredes elvtárs{1} szeret mindent túlbiztosítani. Én aztán nem keresgélem a maguk Szauronját. Bejelentkezem, megveszem az alapvető kacatot, és gyönyörködöm a grafikában. Ennyi.

Éppen befejeztem a regisztrációt az „Ősz ork dühe” című játékhoz, és udvariasan néztem a technikusra, mintegy értésére adva, hogy megkezdtem a feladatomat, és jobb, ha most már nem zavarnak. Pár másodperc múlva becsapódott az ajtó, és én valósággal úsztam a feneketlen boldogságban. A szenvedélyes játékos örömével, akit most már semmi nem von el kedvenc elfoglaltságától.

Soha ezelőtt még nem volt alkalmam egyszerre akár kétféle játékot is indítani. Most pedig, az előttem lévő öt monitoron hívogatóan és színpompásan futott öt alapvető játékvilág, a hatodikon pedig, osztott képernyős módban még vagy tízféle, kevésbé ismert. Azt hogy mindehhez a pazar leosztáshoz milyen bikaerős gép kellett, csak találgatni lehetett, de abból ítélve, hogy a rendszer-blokk milyen speciális bokszba volt „csomagolva”, amelyhez egy erősen meggyőző hűtőrész is tartozott, továbbá az egész mellett flegmatikusan pihent egy hat kilowattos megszakításmentes tápegység, a „vas” lehetőségeiről nem is volt érdemes még elgondolkodni sem, az én szerény igényeim tükrében nyugodtan nevezhettük ezeket végtelennek.

Eljött az ideje, hogy észbe kapjak, nem játszadozni jöttem ide, hanem hogy elkezdjek egy különleges műveletet, amelynek célja egy veszélyes bűnöző kézrekerítése. Ezért az orc rangeröm ahelyett, hogy folytatta volna unalmas és kezdőkhöz méltó szökdécselését a ritkás dombokkal tarkított, sötétsárga sivatagban, ahol mindenféle nagydarab rovarok mászkáltak, rögtön a legközelebbi piacra ment, hála a regisztráció során a Cég financiális erőforrásain vásárolt több tízezer játék aranytallérnak. Jobb rögtön beszerezni a szükséges csetreszt, hogy továbbmozdulhassunk a veszélyesebb terepre, ahelyett, hogy vándorolgatunk a területen, mindenféle kiindulópontokat kerülgetve, amelyek az újoncok kiképzésére vannak kitalálva. Arról nem is beszélve, hogy a mindenféle dolgot hirtelen aktívan összevásárló „nullás” karakterre mindenképpen fölfigyelnek a játékban beszkriptelt botok – szakzsargonnal NPC{2} –, amelyek kis vesztegetésért készek megosztani a megfigyeléseiket más játékosokkal, köztük a klánok toborzóival és mindenféle szélhámossal, akik feltétlenül előkerülnek bármelyik játékban, ahol így vagy úgy igazi pénzről van szó.

Az én Lom nevű zöldes, sovány és hosszú lábú karakterem elmehetett volna magától a kereskedelmi pontig, de nem volt kedvem az időt vesztegetni, ezért pár, a kezdő-hátizsákban talált érméért cserébe rákapcsoltam az éppen elhaladó kereskedő karavánra. Elnézve, ahogy a mulatságos zöld csodabogár ügyetlenül mászik föl egy teve hátára eszkábált, nagy kosárba, nem bírtam ki, és fölvettem a VR-sisakot.

És mindjárt minden teljesen megváltozott. A sárgás-barnás lapos kép helyett, amely csak jelképesen ábrázolta a sivatagot, határtalan síkság nyílt meg, amely a tér, levegő és fény bőségével valósággal sokkolóan hatott. A grafika textúrája lenyűgözte a képzeletet valósághűségével. Az átmenet egy teljesen zárt, föld alatti helyiségből a határtalan sivatagba, amelyben itt és ott magányos ork-újoncok mászkáltak, a komor ork-hajtó által terelt tevekaraván, a fent, narancssárgán ragyogó ég, olyan hatással volt rám, hogy nem bírtam ki, és letéptem a sisakot a fejemről.

– Minden rendben? – jelent meg az ajtóban a technikus feje. – Az adók hirtelen felfokozott szívműködést jeleztek.

– Mondtam, hogy minden a normális kereteken belül van – mondta hangosan az orvos a másik szobából.

– Csak nem fognak minden alkalommal rám törni, amikor valamitől megijedek, vagy valaminek megörülök a játék során? – kérdeztem vidáman a technikust.

– Jól van, jól van – morgolódott amaz. – Végül is nem a maga irhájára megy a vásár.

És becsukta az ajtót.

Gondolatban újra elmerültem a virtuális világban. Az új sisak minden várakozást felülmúlt. A játék kidolgozói sem henyéltek. Érdekes, hogy fog mindez kinézni harc közben? Ilyen realitásérzetnél akár még be is lehet vizelni.

* * *

A monitoron látható volt, hogy Lom a karavánnal már útnak indult, de bármennyire is csábító volt az, hogy visszatérjek a könnyed agorafóbia-roham kellemes érzéséhez, félreraktam a sisakot, és ránéztem a többi játékra.

Az első bázisom bolygójának keringési pályája tele volt aszteroidával, és elindítottam egy kozmikus gyűjtőhajót ásványkincsekért. A „Galaktikus Impérium”-ban egy friss játékosnak lehetetlen volt csak úgy egyszerűen kommunikálni a többiekkel: kezdetnek elengedhetetlen volt összegyűjteni bizonyos mennyiségű tapasztalati pontot. Ezért az én Lom nevű pilótám arra volt ítélve, hogy órákig aprítsa az űrbéli kőzetet, és megtömje a hajó rakterét.

Az „Acélököl”-ben nem mélyedtem el komolyabban – legfeljebb ha létrehoztam egy profilt, és végigvittem pár ismerkedő harcot. Ezért most mindent nulláról kellett elsajátítani. És úgy tűnt, volt mit tanulni. Csináltam egy új regisztrációt, létrehoztam egy „Lom” nevű parancsnokot a legénységi kezelőszemélyzet számára, és kijelöltem, hogy a globális térképen a Zöldek mellett akarok játszani a Kékek ellen. Aztán bele-belenézegetve a kezdő használati utasításba, alapalkatrészeket gyűjtöttem, és félautomata üzemmódban, gyorsan összeraktam egy nagyon egyszerű önjáró tüzérségi tarackot 76 mm-es löveggel, és kicsit eljátszadoztam az alám rendelt legénység tagjainak karakterisztikájával. Ennek a tankszimulátornak az volt az alapvető tulajdonsága, hogy a játékos egy NPC-kből álló állandó legénységnek parancsolhatott, pont úgy, mint hús-vér embereknek, és egy meghatározott szint fölött lehetősége nyílt összeszerelni gyakorlatilag bármilyen páncélos technikát kész alapsémákból. Ez tette ezt a játékot sokkal népszerűbbé több tucat analógiával szemben.

A „Mana serlege” multiplayer lehetőséget adott arra, hogy részletesen kidolgozzam a karakter alakját és arcát, így nem kevés időt töltöttem azzal, hogy megteremtsek egy dekoratív szőke papnőt az „Éjszaka szentélyé”-be – megfigyeltem nemegyszer, hogy a szép női karakterek segítségével sokkal könnyebb ismerkedést kezdeményezni. Igaz, a potenciális udvarlókat könnyen elijeszthette a titokzatos papnő neve, hiszen nem minden nap lehet találkozni Lom nevű hölggyel. Na de hát én nem üres ismeretségek kedvéért kezdtem ebbe a játékba. Az elgondolásom az volt, hogy Szauronhoz hasonlóan nekem is minden játékban ugyanaz legyen a nicknevem. Ez mindenképpen föl kell hogy keltse a figyelmét. Sőt, nem egyszerűen föl kell, hanem egészen biztosan föl fogja! Legalábbis igyekeztem azt hinni, hogy a tervem beválik. A szépséges papnő automata üzemmódban elindult társakat keresni a lerombolt szentély első szintű, föld alatti rejtekeinek felkutatásához, én pedig átkapcsoltam egy másik játékra.

Kis idő múlva elterültem a fotelben, és erős teát kortyolgatva, elégedetten szemléltem a monitorok sorát, amelyeken mindenhol teljes erővel dolgoztak teremtett szereplőim. Az összképen egy kicsit azért rontott az a tény, hogy mindegyiket Lomnak hívták. Nem lehetett elkerülni bizonyos hátráltató tényezőket.

A Cég nem bizonyult fukarnak a játékhoz szükséges valuta terén, ezért a ritka kardok, a farm-szimulátor melegházához szükséges prémium modulok (alkudoztam, de rögtön azért nem mentem a feketepiacra), a transzgalaktikus ugráshoz elengedhetetlen, ritka üzemanyag stb. nagybani viszonteladói már nyilvánvalóan felfigyeltek rám. Úgyhogy a feladatot, legalábbis azt a részét, hogy hívjam fel magamra a figyelmet mint tehetős játékos, teljesítettem.

A nyíló ajtó hangjára letettem a csészét, és megfordultam. Kiderült, hogy Komarov ezredes jelent meg, hogy személyesen ellenőrizze az úgymond folyamatban lévő, operatív kutató-felderítő akció menetét. Szorosan mögötte jött egy ismeretlen alezredes is. Sietve fölkeltem, igyekezve valamilyen vigyázzállásszerűt produkálni.

A bácsikám leintett, és kísérőjéhez fordult:

– Íme, bevontam a kadétunkat a nulladik etapba.

Szorosan odaállt az asztal mellé, aprólékosan megszemlélte a monitorokon mozgó képeket, miközben arca undorodó kifejezést öltött, mintha az alezredes elvtárs valami nem éppen ehetőt nyelt volna le.

– Ki gondolta volna – mondta kimérten, miközben le sem vette a szemét a monitorokról –, hogy egyszer ilyesmivel is kell foglalkozni.

– Új idők, új technológia – mondta fontoskodva az alezredes.

Komarov elégedetlen pillantást vetett rá, de hozzám fordult:

– Gyerünk, Fjodor, jelentést! Mit végeztél? Ez itt Szvirin alezredes, a helyettesem, és jobban ért a számítógépekhez, mint én.

Elmosolyodtam, értékelve a tréfát, amit minden jel szerint Szvirin alezredes nem értékelt, és elkezdtem mesélni. Miközben katonásan raportoztam az általam elért eredményekről, az alezredes odalépett az asztalhoz, és kezébe vette a sisakot. Kicsit megforgatta, aztán óvatosan a fejére helyezte. Rábandzsítottam a képernyőre, ahol a legénységem éppen demó üzemmódban tartotta erős aknavető tűz alatt az ellenséges pozíciókat. Rögtön elképzeltem, amint az alezredes szeme elé tárul a löveg harci fülkéjének sötétkamrája, az összeköttetés pislákoló fényeivel jobbról és a nehéz fartöltővel balról. Éppen megdöbbenve forgatja a fejét, bámulva a kezelőszemélyzet szűkre szabott életterét, miközben egyáltalán nem figyel a fejhallgatóban hangzó, figyelmeztető sípolásra. Pedig kár, hogy nem figyel.

Elakadtam a jelentésben, nézve a monitort, ahol hátulról és félig felülnézetből volt látható a legerősebb és legdrágább önjáró löveg. Ilyesmit még csak sokára tudtam volna venni, de így demó üzemmódban senki sem tiltotta meg, hogy legalább gyönyörködjek benne. És én gyönyörködtem.

A tekintélyes cső rámered a kék, könnyű felhőcskékkel borított égre, láthatatlan szellő ringatja békésen a bokrok ágait. Az ellenség nem látható és nem hallható, mert a fő csata innen, a tüzelőállástól hét kilométerre zajlik.

Lövés!

* * *

A löveg hosszú tűzsugarat köp az ég felé, kicsit megül és hátrarúg, tiszteletet parancsoló tömege és a széles lánctalpak ellenére. Az alezredes komikus pózba merevedik, széttárva karját – félek még elképzelni is, milyennek érezte ezt a hirtelen jött akusztikai csapást. Eltelik néhány másodperc, én nehezen tudom elfojtani a vigyorgást. Komarov ezredes értetlenül néz hol rám, hol a helyettesére, aki ott áll sisakban. És ekkor jön a „válasz”.

Igen, helyes, ez már a harmadik lövés volt ugyanarról a pozícióról. Még az olyan zöldfülű is, mint én, tudja, hogy a „begyertyázott” állásról ideje elhúzni a csíkot. De így…

Az első ellenséges lövedék kicsit balra csapódott be, csupán megsüketítve a legénységet, viszont a második és a harmadik, úgy fél másodperc késéssel, pontosan eltalálta a motorrekeszt és a hátsó tatrészt. A páncélos löveg egy pillanatra sötét, szétnyíló legyezővé változott. Minden irányban törmelék és lángnyelvek csapódtak. Szvirin összerándult, és tántorogni kezdett az asztal mentén, miközben mulatságosan hadonászott. Akkor ügyesen lerántottam róla a sisakot.

A helyettes pontosan úgy nézett ki, mint aki egyenesen most mászott ki a szétlőtt lövegből. A haja égnek állt, az arcán vörös foltok, a szeme tágra nyitva.

– Ehm-mem-me-me – hebegte szánalmas hangon, elveszetten nézve hol rám, hol a főnökségre, és hirtelen eszembe jutott, hogy mielőtt utoljára levettem a sisakot, teljes hangerőre állítottam, hogy halljam a legénység jelentéseit.

A bácsikám gúnyosan félrehúzta a száját, és könyökénél fogva kivezette helyettesét a teremből.

Most, hogy egyedül maradtam, leellenőriztem a karaktereimet az összes játékban, vettem egy sor nélkülözhetetlen felszerelést és fegyvert, teleaggattam magam nehéz, orbitális drónokkal, és csak ezek után láttam neki az első páncélos gépemnek.

Mozgatva a karakterisztikák tolókapcsolóit, amelyek befolyással voltak a sebességre, a teherbírásra, a manőverezőképességre, a páncél vastagságára és a tűzerőre, össze lehetett rakni az alapjait egy tanknak, tankettának, ahogy itt egy egész sor könnyű gépet neveztek, önjáró tüzérségnek és antitanknak, ami alatt tankelhárító önjárót kellett érteni. A tolókapcsolók össze voltak linkelve, azaz ha egy gépet alkalmassá tettünk nagy kaliberű fegyverzet hordozására, akkor már nem volt lehetőség arra, hogy erőssé és gyorssá tegyük. Ilyen módon megőrződött egyfajta egyensúly a technika összeszerelésénél. Nem volt értelme ennek okát keresni, és végül megállapodtam egy kezdetben félautomata üzemmódban kiválasztott szerkezetnél.

Miközben azon járt az eszem, hogy vajon mennyi ideig engednek még itt létezni ebben a gamer-paradicsomban, először nem vettem észre a személyes üzenetek alatt villogó kis vörös borítékot. És amikor fölfogtam, hogy valaki az élő játékosok közül személyes kapcsolatot akar velem teremteni, rendesen elcsodálkoztam.

Rákattintottam a borítékra, megnéztem a potenciális beszélgetőtársam nevét, és gondolatban fölkiáltottam. Nem más, mint maga Szauron óhajtott velem chatelni.

Mohón belemélyesztettem a tekintetemet a szövegbe, kapkodva végigfutottam az első pár sort, semmit nem értettem belőle, aztán vettem egy mély levegőt, és elkezdtem újra, az elejétől fogva – lassan, átgondolva minden szót.

Szauron arról értesített, hogy hajlandó bizonyos díjazásért hozzáférést biztosítani egy bizonyos cheat-kódhoz{3}, azaz megkerülő trükkhöz, amely sokszorosan fölerősíti a VR-sisakban tapasztalható realitásérzékelést. Egyúttal rögtön figyelmeztetett, hogy a látvány megemelt minősége túlságosan sokkoló lehet, ezért érdemes azt először demó üzemmódban kipróbálni, egy kis promó-játék keretei között. És ha nem jelentkezik szédülés vagy más kellemetlen érzés, akkor a teljes összeg kifizetése után ki lehet tapasztalni a cheatet a VR-sisakkal.

Éreztem, ahogy a szívem kalapálni kezd – a Komarov ezredes által kiadott feladatot könnyebb végrehajtani, mintsem gondoltam volna.

Most kell dönteni, azonnal – jött az új üzenet. – Ha az ember sokat gondolkodik, az azt jelenti, hogy nincs szüksége új technológiára.

Egyetértek – gépeltem be gyorsan a választ. – Mennyibe kerül az egész cheat?

Először próbáld ki a demót! Nem akarok kellemetlenséget.

Mindez nem úgy nézett ki, ahogy elképzeltem. Másfelől kaptam egy esélyt, hogy még azelőtt végezzem el a munka majdhogynem legfontosabb részét, mielőtt bekapcsolódik a hivatalos specialista. Elképzeltem, milyen képet vág majd a bácsikám, amikor hanyagul elé tárom Szauronnal való üzenetváltásomat, és elkapott az igazi vadászösztön. Végignézem a demó-verziót, kifejezem Szauronnak csodálatomat, ezzel elaltatom az éberségét, megalkuszom a cheat árára… Kész, a nyúl bent van a kalapban!

Fogadd a demó-fájlt, telepítsd, aztán küldöm a teljes verziót. Egyszerűen összecsinálod magad attól, ahogy megváltozik a világ bármelyik játékban a VR-sisak segítségével! Csak előbb kapcsold ki a vírusirtót és a tűzfalat, különben nem indul el.

Hát jó. Ha fájl, akkor fájl. Elvégre a demó elindítása engem semmivel nem fenyeget – Szauron még nem kapta meg a pénzét. Ezzel együtt majd megevett a kíváncsiság:  lehet, hogy pont olyan hatásos lesz a különbség, mint az egyszerű képernyő és a sisak között? Az is lehet, hogy Szauron egyáltalán nem egy hidegvérű gyilkos, hanem egyszerűen egy tehetséges programozó, aki próbál egy kicsit többet keresni szabadúszóként? És minden, ami történt – a körülmények szerencsétlen összjátéka, egyszerű baleset? Amúgy gyorsan kiderül minden, ahogy a nyomozók fizikai valójában levadásszák a gonosz zsenit.

Brekegő hangon megszólalt az értesítés, hogy a játékba levél érkezett. Mindez egy hétköznapi, nyilvános levelező szolgáltatáson keresztül. Ahogy várható is volt. A levélhez mellékelve volt egy telepítő. Pár másodpercig haboztam, legyűrve ösztönös megérzésemet, hogy azonnal töröljem az ismeretlen alkalmazást. Végül is elég buta feltételezés, hogy egy ilyen bűnöző, mint Szauron, ilyen kisstílű mocsokkal foglalkozik, mint egy számítógépes vírus.

Kikapcsoltam a gép védelmét, lassan fölvettem a sisakot, amelyben most ugyanaz látszódott, mint a monitoron, azaz a posta felülete. Az ujjam szinte magától rábökött a fájlra, és… nem történt semmi.

Letompulva bámultam az üzenetértesítő képét, miközben kis sértődöttséget és csalódást éreztem. Most Szauron akkor nem az a Szauron, akit kerestem, vagy kezdettől fogva hamis nyomon járunk? Már éppen odanyúltam a sisakhoz, hogy levegyem, amikor valami elkezdett változni.

A kép először pislantott egyet, és észrevehetően sötétebb lett, mintha valaki a tulajdonságokban levette volna a fényerőt. Aztán a szemem előtt megjelent egy fényes, vörösen pulzáló kör, amit szinuszoid hullámokként táncoló, aranyszínű szálak kereszteztek. Csak bámultam a vibráló képet, és nem tudtam róla levenni a szememet, bármennyire is akartam.

A kör összehúzódott egy ponttá, átváltozott kék koncentrikus spirálokká, amelyek valahova a végtelenbe tartottak. A fejhallgatóban sub-mélyekből kiemelkedő forró lüktetésű, bonyolult ritmusú ütőhangszerek kavalkádja szót egyre erősödve. El akartam vonni a tekintetemet, de a hipnotikusan tapadó látványtól nem lehetett megszabadulni – először le kellett volna tépni a sisakot. Valahol belül nőttön-nőtt egyfajta bénultság érzés, mintha az izmaimat hirtelen paralízis támadta volna meg.

Heves pánik szúrt egyenesen a szívembe. Hirtelen megértettem, hogy bár megpróbálhatok kiáltani valamit, hogy a szomszéd szobában felfigyeljenek rám, de abban a pillanatban, hogy csak hosszabban nyögtem egyet, a pulzáló kép fölgyorsult, és a minták olyan sebességgel változtak, hogy nem maradt erőm másra koncentrálni. Az érzést, hogy teljesen rabul ejtett a villogó látvány, fölváltotta egy rémisztő bizonyosság, hogy minden, ami velem történik, nem több mint játék, amiben jobban hittem, mintsem megengedhető lett volna. Valójában csak egy székben ültem, és egy Fégya Lomuskin nevű karakterbe bújva, túl sokat játszottam.

Hogy hogyan vonzott be a játék ebbe a furcsa karakterbe, az rejtély maradt. Egy unalmas élet-szimulátorba, amelyben egy fiatalember eszik és alszik, néha teljesen értelmetlen kísérleteket téve arra, hogy megváltoztassa, másik mederbe terelje a sorsát. A dögletes katonai szolgálat után megpróbált elhelyezkedni egy rendfentartó struktúrában, ahová csak úgy betömködték, őszintén szólva ismeretségi alapon, aztán a játék hirtelen félbeszakadt, és lehetőség nyílt kiszállni végre ebből a monotóniából. Ekkor megkönnyebbült sóhajjal eldobtam magamtól a szerepemet.

A valóságba való átmenet megrázó élmény volt. Egy erőteljes lökés hátulról előretaszított, úgy, hogy homlokommal fájdalmasan beleütköztem valami fémdarabba. Káromkodtam egyet, és megpróbáltam odakapni a kezemet a megütött részhez. A kezem beleakadt egy kemény és egyszerre ruganyos tárgyba. Kétségbeesetten meresztettem a szememet, de szinte semmit sem láttam a vaksötétben, kivéve néhány tompa, kivehetetlen fényfoltot. Rettenetesen bűzlött valamilyen vegyi anyag. Kényelmetlen, kemény ülést éreztem magam alatt, a hátamon hideg izzadságcseppek gördültek, fokozatosan kis patakokká gyűlve valahol lent a farcsont környékén. Mi az ördög történik? Hol vagyok?

Ki vagyok?

A sötétben valaki rekedten fölköhögött, és hirtelen megszólalt mély, szétdohányzott hangon:

– Akkor tehát mi a további teendő, parancsnok? A feladat végrehajtva. Parancsra várok.

– Ki van itt? – kérdeztem ijedten, lassan magamhoz térve. – Miért van lekapcsolva a világítás?

– A parancsnok kapott rendesen – mondta valaki együttérzőn hátulról.

– Én figyelmeztettelek, hogy ideje elrejtőzni – kapcsolódott be még egy hang. – Akkor nem találtak volna el minket.

– Mi történik?! – vonyítottam fel szánalmasan, érezve, hogy lassacskán elvesztem az eszemet.

– Mint ismeretes – mondta a szétdohányzott –, háború van.

– Emberek – mondtam lassan, nehezen fojtva vissza a dühömet. – Mindennek van határa. Nem tudom, mire céloztok.

– Na, vége, ezek szerint kiszállunk. Vezető, hátramenet!

Lökést éreztem, és fölfogtam, hogy egy működő motor zúgását hallom. Aztán egy újabb lökés, és a zúgás hirtelen abbamaradt.

– A 312-es számú páncélozott jármű személyzete nem teljesítette a feladatot, de tekintve, hogy a parancsnok súlyos légnyomást kapott, idő előtt kilép a harcból.

– Elfogadva – hangzott fel a tér összes pontjáról egy kellemes női hang, amelynek mindenen áthatoló erejétől kivert a hideg verejték.

– Személyzet, a géphez! – mondta a mély hang tulajdonosa.

Balra tőlem fémesen csettent valami, és fönt kinyílt egy vakítóan fényes, kerek nyílás. A csapóajtó. Még egy nehéz csikordulás, és a fejem fölött kitárult egy másik ugyanilyen.

A behatoló napsugarak szétzavarták a sötétséget, bevilágítva az önjáró tarack harci kabinjának legtávolabbi sarkait is. Nem fért hozzá kétség: ismerős volt minden részlet, nem is olyan régről. Csakhogy képernyőn, és nem élőben. És akkor hirtelen leesett.

– De hiszen ez csak a VR-sisak – mondtam megkönnyebbülve, és elkezdtem rángatni a fejemen lévő kemény és rugalmas valamit.

– Géphez, parancsnok! – mondta mély, nikotinos hangon egy zömök, bajuszos férfi, aki balra ült, a tarack hátultöltőjének másik oldalán.

Zavartan néztem a kezemben lévő fejhallgatós páncélos sisakra. Oldalt, hosszú dróton himbálózott a gégemikrofon csatlakozója.

Nem egészen tudatában annak, amit csinálok, teljesen fölegyenesedtem, fölálltam a kemény ülésre, és derékig kibújtam a lyukon.

A körülöttem elterülő tájék fájdalmasan ismerős volt. Az önjáró egy gyönyörű erdei tavacska partján állt. Pontosan emlékeztem erre az indítóképernyőről − ez volt a demó üzemmód bejárata. A monitoron ez remekül nézett ki, de most minden más volt.

– Szauron! – üvöltöttem föl teljesen kétségbeesve. – Mit tettél velem, te rohadék?!

{1} Az orosz hadseregben és fegyveres testületekben, a SZU szétesése után, nagy vitákat követően is megmaradt a „tovaris”, azaz elvtárs megszólítás. Ez a szó a magyarban erősen kötődik a kommunizmus fogalmához, míg az oroszban jelenthet bajtársat, társat is. (a ford.)

{2} Non Personal Character: a játékban olyan karaktert jelöl, amit a játékos nem tud irányítani, ámde fontos szerepe van a játék menetében. (a ford.)

{3} Cheat: csalás. A játékokban a gyártók által alkalmazott kódok, amelyek lehetővé teszik, hogy gyorsan végigmenjenek a szinteken tesztüzemben. Természetesen ügyes hekkerek és programozók ezt ki tudják lopni, és sokszor pénzért árulják. (a ford.)