A mű eredeti címe: The Skylarks’ War

First published 2018 by Macmillan Children’s Books
an imprint of Pan Macmillan

Text copyright © Hilary McKay 2018

Cover design © Dawn Cooper 2018

Hungarian translation © Todero Anna 2021

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2022

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában nem sokszorosítható.

Fordította: Todero Anna

Szerkesztette: Kertész Edina

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-170-7

Kevinnek

„És így a reggel friss híreket és új kalandokat hozott.”

És csók mindenkinek, aki segített az utamon

1902–1908

Első fejezet
Clarry és Peter

Több mint száz évvel ezelőtt, a gázlámpák és a gyertyafény korában, amikor a boltokban fapultok álltak, az utcákon pedig lovas kocsik jártak, világra jött egy kislány. Ennek senki sem örült, kivéve a kislány édesanyját. Az apa nem szerette a gyerekeket, még a sajátjait sem. Peter, a kislány bátyja még csak hároméves volt, és nem értette, mi szükség van újabb emberekre az ő kis világában.

De a kislány anyja örült. Néhai édesanyja után a Clarissa nevet adta a kicsinek.

– Világos és ragyogó – suttogta neki. – Ezt jelenti a neved, Clarry. Világos és ragyogó.

Clarry háromnapos volt, amikor meghalt az édesanyja. Sok mindent mondtak erről a nagy szerencsétlenségről, és sok kimondott szót meg is bántak később, amikor lehiggadt a család, és elapadtak a könnyek, ám több lett az aggodalmas homlokráncolás a keskeny házban, ahová a kislány olyan meggondolatlanul megérkezett, és ahonnan az anyja olyan tapintatlanul távozott. Mert ez az eset, amint a kislány apja megjegyezte (amikor nem volt körülötte senki, eltekintve az egyhetes csecsemőtől), átkozott nagy galibát okozott. És ha már így kellett lennie, ha már meg kellett halnia az asszonynak, tette hozzá keserűen az apa, akkor már igazán a kislány is…

Szerencsére ebben a pillanatban Peter csörtetett be a szobába, s így a rettenetes szavak kimondatlanul maradtak. Peter kedvesebb volt, mint az apja. Ő egyszerűen csak belekapaszkodott a kiságy rácsaiba, és ordítani kezdett.

– Menj innen, menj innen! – kiabált Peter a csöndesen fekvő babának. – Anya, anya, anya, anya, anya!

Szegény Peter egészen berekedt a sok ordítástól. Úgy érezte, ezer éve kiabál már, de nem hagyta abba. Végül egyenként lefejtették az ujjait a rácsról, lecipelték a földszintre, és átadták a nagymamájának, de még jó ideig nem hagyta abba a sírást.

– Képtelen vagyok megbirkózni ezzel – jelentette ki Peter apja őszintén, amikor az anyja, vagyis a gyerekek nagymamája megérkezett. Clarry születése után az apa, amikor csak tehette, a városi irodájában keresett menedéket. Addig ücsörgött ott békésen (ki tudja, mivel foglalta el magát), ameddig csak lehetett. Csupán azért ment haza, mert muszáj volt.

A gyerekek nagymamája sem szívesen maradt ott. A plymouth-i ház, ahol Peter és Clarry lakott, kényelmetlenül messze volt cornwalli otthonától, ráadásul amúgy is volt már egy kéretlen lakója, egy másik unoka, az alig hétéves Rupert, akinek a szülei Indiában voltak. Rupertet most ott hagyta a nagyapával, ő pedig idesietett, hogy gondoskodjon Peterről meg Clarryről.

– De ez így nem mehet sokáig – közölte a fiával szigorúan. – Rupert olyan nehezen kezelhető! Nem szívesen hagyom magára!

– Szerintem az lenne a legjobb, ha magaddal vinnéd Petert meg… ööö… a másikat… amikor hazamész – mondta reménykedve a gyerekek apja, miközben az ajtó felé oldalgott. – Akkor együtt nevelkedhetne a három unokatestvér. Kellemesebb lenne – tette hozzá, bár azt nem mondta, kinek.

A gyerekek nagymamája számított erre a javaslatra, és már előre kitalálta a választ. Nagyon határozottan kijelentette, hogy esze ágában sincs megfosztani Clarryt és Petert az apjuktól.

– Már ha ebben a korban egyáltalán képesnek érezném magam arra, hogy felneveljek három apró gyereket.

– Hatvanöt év semmiség manapság – tiltakozott rémülten a fia.

– Fáj a lábam, gyenge a szívem – mondta az anyja ellentmondást nem tűrően. – Szegény apád tüdőbeteg. De azért – tette hozzá (mert a rémült szempárban az árvaház gondolata tükröződött) – egyelőre itt maradok, és segítek, amiben tudok.

Hogy Clarry és Peter nagymamája ott maradhasson, Rupertet bedugták egy bentlakásos iskolába. A következő évben pedig a gyerekek nagymamája igyekezett megbirkózni az új cselédek felvételével, magára hagyott férje igényeivel, Peter dührohamaival, Clarry fogzásával, és a gyerekek apjának teljes közönyével.

– Gyászol szegény – mondta a szemben lakó Miss Vane.

– Nem, nem gyászol – jelentette ki mély meggyőződéssel a gyerekek nagymamája.

– Akkor még nem tért magához a sokkból.

– Önző – mondta a nagymama. – És elkényeztetett. Mindkét fiamat elkényeztettem, és most viselnem kell a következményeit.

– De Mrs. Penrose! – kiáltott fel Miss Vane.

– Elkényeztetett, önző, éretlen és felelőtlen – sorolta tovább a nagymama.

Miss Vane idegesen felnevetett, és azt mondta, hogy a kedves Mrs. Penrose-nak igen sajátos humora van.

– Ahogy gondolja – mondta erre a gyerekek nagymamája, miközben aznap délután már századszor törölte meg Clarry állát, és rángatta el Petert a szenesvödör közeléből. Pár nappal ezután nagy megkönnyebbüléssel fogadta a hírt, hogy magára hagyott férje tüdőgyulladást kapott.

– Nincs senki Cornwallban, aki ápolni tudná – mondta a gyerekek apjának. – Clarry már megtanult járni, és nemsokára beszélni is fog. Peter nagyjából önálló. Találtam neked egy kiváló házvezetőnőt, aki imádja a gyerekeket, nekem viszont most muszáj hazamennem!

És hiába bámult rá Clarry döbbent tekintettel, hiába kiabált Peter, hogy „Gyere vissza! Gyere vissza! Nagyi, nagyi, nagyi, nagyi!”, és hiába hitetlenkedett dühösen a gyerekek apja, a nagymama hazasietett Cornwallba, előbb konflissal, azután gőzmozdony húzta vonattal, majd végül pónifogattal.

Peter és Clarry, no meg kétségbeesett apjuk szerencséjére akkoriban nagyjából kétféle ember létezett: az, aki cseléd volt, és az, aki cselédeket tartott. A szolgák hozzátartoztak az élethez. A következő években a gyerekekről zsémbes, türelmetlen, hirtelen haragú, fáradt és rosszul fizetett nők egész sora gondoskodott, akik ide-oda gurultak, dübörögtek, tipegtek, jöttek-mentek a házban. Szőnyeget sepertek, pudingot főztek, kemény, sárga szappannal mosták a gyerekek kezét, és a kötényük sarkával törölték meg az arcukat, szenet cipeltek, kiszedték a hamut, húst sütöttek, csempét tisztogattak, cipőt fényesítettek, elkergették a macskákat meg a galambokat, rángatták a hajkefét a gyerekek gubancos hajában, tejbe áztatott száraz kenyérből készítettek vacsorát, kirázták a rongyszőnyegeket, sóhajtozva ültek le, és nyögdécselve álltak fel, minden lélegzetvételükkel felidegesítették a gyerekek apját, és amint könnyebb munkát találtak valahol, elmentek.

A keskeny házban lassan kifakult a tapéta, rozogák lettek a bútorok, de a gyerekek egyre csak nőttek. Peter sok gondot okozott, de amikor iskolába küldték, kiderült róla, hogy rendkívül eszes, és valószínűleg emiatt olyan ijesztően indulatos. Clarry nem okozott gondot: barna hajú, kerek arcú, aránylag boldog kislány lett belőle. Miss Vane egyszer átjött az út túloldaláról, hogy a vasárnapi iskolába invitálja.

– Nem hisz Istenben – mondta a húgáról a kilencéves Peter, mert ő nyitott ajtót. – Megmondtam neki, hogy nem létezik, igaz, Clarry?

Clarry, aki átnyomakodott a bátyja hóna alatt, hogy rámosolyogjon Miss Vane-re, egyetértően bólintott.

– Ezt talán inkább édesapátokkal szeretném megbeszélni – mondta Miss Vane.

– Apát úgysem érdekli – mondta Peter, ám ekkor Mrs. Morgan, aki messze a legrégebben szolgált a házban, odaszaladt, a nedves mosogatórongy egyetlen csapásával elűzte Petert az ajtó közeléből, kivette Clarry hüvelykujját a szájából, kiadta a parancsot, hogy „fel az emeletre, mind a ketten, folyton ott lábatlankodtok, ahol semmi szükség rátok!”, és közölte Miss Vane-nel: biztos benne, hogy Mr. Penrose nagy örömmel venné, ha Clarryt vasárnaponként egy órára elvonnák a rosszalkodástól, úgyhogy átküldik a kislányt, mihelyt valami tiszta ruhát adtak rá, vagy legalábbis megpróbálták.

Így is lett, és ezzel kezdődött Miss Vane Keresztényi Jóakaratból és Kötelességből Végzett Családgondozása, ami időnként jól jött, időnként nem, és Petert gyakran zsémbes morgásra késztette.

– Biztos vagyok benne, hogy Miss Vane az a típus, akinek szüksége van rá, hogy hasznosnak érezze magát – mondta a gyerekek apja Mrs. Morgannek. – Felajánlotta, hogy segít rendbe tenni azt a… amit Clarry visel. A nagyanyjukra nem lehet számítani, mert még mindig nem hajlandó kimozdulni Cornwallból. Miss Vane nem sok vizet zavar. Jó lesz ez így.

– Túl közel jön hozzám, és macskaszaga van – mondta Peter egy Miss Vane-nel töltött, különösen rémes délutánt követően.

– Macskaétel-szaga – helyesbített Clarry méltányosan. – Máj. Meg szokta főzni. Akkor is azt főzte, amikor átmentem, hogy hajtsa fel a ruhám alját. – Clarry felsóhajtott. Már sokkal jobban szenvedett a szomszédasszonyuk segítőkészségétől, mint Peter. Miss Vane a legnagyobb fagyban is hosszú sétákra vitte, és állandóan kioktatta a helyes viselkedésről. Kötött neki egy szúrós, csíkos sálat. Amikor Clarry téli ruhája helyrehozhatatlanul megperzselődött, mert Mrs. Morgan a konyhai tűzhely fölött szárította, Miss Vane vadonatújat varrt neki, valami rémes, zöld-mustársárga kockás szövetből. Clarrynek egy széken állva kellett tűrnie, hogy Miss Vane rángassa, cibálja az anyagot, és több tucatnyi gombostűt szúrjon bele.

– A minta elcsúszott a varrásoknál, és azok a barna gombok szörnyen néznek ki – jegyezte meg Peter, amikor Clarry először vette fel a ruhát. – De úgyse zavar senkit, gondolom.

– Neked is köt egy sálat – mondta Clarry.

– Hadd kössön – felelte Peter. – Majd bedobom a folyóba.

– Nem dobhatsz a folyóba egy sálat, amit egy szegény, öreg néni kötött neked – méltatlankodott Clarry.

– De igen. Egyébként meg nem is szegény. És még csak nem is olyan öreg.

De a hatéves Clarry szemében Miss Vane ősöreg volt, mint ahogy a barátnői is. Ketten közülük lányiskolát működtettek egy magas, csupasz falú ház felső szintjén. Úgy hívták őket: a két Miss Pinks.

– Hogy micsoda? – kérdezett vissza Clarry apja.

– A két Miss Pinks – ismételte meg Miss Vane komolyan. – Egyetértek, faramuci név. Mint ahogy az iskola is az. Régimódi értékeket képvisel. Csak azért említem, mert itt van a sarkon túl. Azt hiszem, a lányok pont annyi idősen szoktak kezdeni, amennyi most Clarry.

– A nagyanyja folyton azt mondogatta, hogy ideje lenne iskolát találni neki – ismerte el Clarry apja, és Clarry hamarosan azon kapta magát, hogy felfelé mászik a lépcsőn a harmadik emeletre, a két Miss Pinks iskolájába.

És az elkövetkező években még számtalanszor mászott fel ezen a lépcsőn.

A két Miss Pinksnél gyér volt a világítás, az utca nagyon távolinak tűnt, és az ablakpárkányokon mindig döglött dongók hevertek, hassal felfelé. A délután közepére az osztálytermet fűtő olajkályhák füstjétől a diákoknak megfájdult a fejük, égett a szemük, alig bírtak ébren maradni.

De legalább, ahogy az apja mondta, addig se otthon lebzsel, még ha nem is tanul semmit.

1908–1911

Második fejezet
Leckék és csillagok

Clarry korán felismerte, hogy életük kényelmetlenségei és nehézségei – Miss Vane és a szúrós sálak, Mrs. Morgan és társai bizonytalan szakácstudománya, apjuk távoli boldogtalansága, a ház fokozódó elhanyagoltsága, a tejből és kenyérből álló vacsorák, Peter kétségbeesett dühkitörései – mind abból erednek, hogy ő, Clarry megszületett, az anyja pedig meghalt. Ezt soha senki nem mondta ki ilyen nyíltan, de ha valaki mégis megteszi, Clarry egyetértően bólintott volna.

Ennek ellenére dúdolgatott rajzolás közben. Hatalmas szökellésekkel rohant le a lépcsőn, az utcán elbeszélgetett a szembejövő lovakkal és macskákkal, és soha nem ijesztették meg Peter szeszélyei.

– Ne hagyd, hogy basáskodjon veled – tanácsolta neki Mrs. Morgan, amikor együtt hámozták a krumplit. – Nem kell mindig rohannod, ha elkiáltja magát. Mit akar már megint?

– A lecke – mondta Clarry, és már fél lábbal kint volt a konyhából.

– Mondd meg neki, hogy oldja meg nélküled!

– Nem, nem, nem! – kiáltotta Clarry, és kirohant, nehogy Mrs. Morgan újabb nevetséges tanácsokkal lássa el. A közös tanulás azon a napon kezdődött, amikor Peter először ment iskolába. Azóta a fiú minden este megkövetelte, hogy Clarry is megértse a tananyagot, amit hazavitt, és segítsen neki a leckeírásban. Nem számított, hogy Clarry lány, és három évvel fiatalabb nála. Makacsul átlökdöste, átrángatta a matekon, a történelmen, a latin szavakon, a természettudományon, a földrajzon és minden egyében, ami éppen akkor érdekelte. Clarry sosem kérdezte meg, mire jó, ha képes elhelyezni a térképen Anglia római kori útjait, vagy ha tudja, mitől működik az előszobai óra, vagy más effélét.

– Ha most rögtön találnod kellene egy fekete patkányt, hol keresnéd? – kiáltott hátra Peter, amikor elindult az iskolába. – És egy sárgarigót? Egy óriáscápát? Egy pávát? – Clarry nem tudta, de megtanulta, hol nézzen utána. A két polcot elfoglaló Encyclopaedia Britannica poros kötetei, amelyek egykor a nappaliban lakoztak, időközben átköltöztek a szobája padlójára.

Ezen az estén Clarry a lépcső alján találta Petert, éppen óvatosan húzott elő valamit a táskájából.

– Hol voltál ilyen sokáig? – vonta felelősségre a fiú. – Matekot kell tanulnunk, meg valami hülye Shakespeare-t, és itt ez a könyv, amit kikölcsönöztem. Nézd!

A könyv A mennybolt története címet viselte, és sötétkék-krémszínű kötése volt. A borítóján aranygyűrűs minta.

Glóriák, gondolta Clarry, aztán kinyitotta a könyvet. Arra számított, hogy angyalokról szól. Ehelyett egy metszetet látott, rajta egy lencse, amely összegyűjti és láthatóvá teszi egy csillag fényét.

– Nézd! – kiáltott fel Clarry. – Az egész a csillagokról szól! Megmutatja, hogyan működik a távcső!

– Hát persze – mondta Peter.

– És itt egy üstökös! – Clarry újra megnézte a könyv borítóját. A glóriákról kiderült, hogy a bolygók pályái. Voltak aranyszélű lapok is, a gerincen pedig dombornyomott csillagképek. Clarry még sosem látott ennyire szép és új holmit.

– Hol szerezted? – kérdezte, miközben végigsimított a csillagokon.

– Most érkezett a könyvtárba. Két hétig maradhat nálunk.

Clarry arca felragyogott a „nálunk” szó hallatán.

– Pont ilyen könyvet szeretnék írni! – mondta ámulva, aztán mindketten meghallották apjuk száraz, türelmetlen „ugyan már!”-ját, amint belépett mögöttük az ajtón.

– Igenis tudnék ilyet írni – jelentette ki Clarry sértődötten. – Nem örülnél neki?

– Én annak örülnék – mondta az apja –, ha nem hagynád, hogy a bátyád folyton arra biztasson, hogy mindenben utánozd, amit mond, csinál és gondol! Nagyon jó lenne, ha… – Elhallgatott, mély levegőt vett, megvonta a vállát.

– Ha? – kérdezte Peter, és végtelen gyanakvással nézett rá.

– Semmi. Ne haragudjatok. Nagyon sietek. Peter, neked nem a leckéddel kellene foglalkoznod? És Clarry, nem segítenél Mrs. Morgannek?

– Már segítettem neki. Segíteni is fogok. Csak…

– Akkor menjetek.

– Igenis – mondta Clarry, és elindult a lépcső alatti ajtó felé, amely a háznak abba a részébe nyílt, ahol az apja már évek óta nem járt: ott volt a konyha, a mosókonyha meg az alacsony mennyezetű, nyirkos pince. Ezek a helyiségek nem szerepeltek az apa térképén.

– Várj! – parancsolt rá a húgára Peter, és az apja mellett elnyomakodva Clarry után sietett, mielőtt eltűnt volna az ajtón túl. – Tessék, itt a könyv. Vidd el. Olvasd el.

– Nagyon szeretném, ha nem vállalnál magadra ilyen dolgokat – csattant fel az apa, de Clarry már elment, Peter pedig úgy fordult el, mintha nem is hallotta volna.

– Ugye! – szólalt meg Mrs. Morgan, és a konyhába lépő Clarryre pillantott. – Hallottam ám! Azok ketten már megint összevesztek, és miattad!

– Csak egy könyvről volt szó – mondta Clarry. – Erről. Peter hozta a könyvtárból. A holdról szól meg a csillagokról meg a bolygókról.

– Csillagjóslás! – szipákolt Mrs. Morgan. – Nem csodálom, hogy nem tetszett apádnak.

– Nem, nem, távcsövek meg ilyesmik! – tiltakozott Clarry. – Tudomány!

– Szerintem apádat a távcsövek sem érdeklik – mondta Mrs. Morgan. – Nem baj, ülj le, és olvass nekem egy kicsit, míg megmosom a zöldségeket.

Clarry leült, belelapozott a könyvbe, majd olvasni kezdett:

– „Ki ne nézte volna elra… elragadtatással a csodás változást, amelyen a hold hónapról hónapra keresztülmegy? Először sápadt fényű, ele… elegáns…

– Szürke – szögezte le Mrs. Morgan, miközben egy tompa késsel vagdosta a káposztát. – Szürke és foltos! Olyan, mintha poros lenne! Folytasd!

– Sápadt fényű, elegáns sarló a nyugati égbolton…

– Na persze, elegáns! – mondta Mrs. Morgan. – Inkább olyan bágyadt. Én mindig olyan bágyadtnak látom a holdat. Mint apátokat!

– Apa? Bágyadt?

– Úgy is mondhatjuk, hogy félős – felelte Mrs. Morgan. – Fél a világtól. És mikor rád csap egyet, csak a félelmét adja ki magából. Ne bámulj így rám, kisasszony! Eldöntöttem, hogy elmondok egyet s mást, és a te kedvedért teszem. Hogy ne borulj ki annyira apád miatt.

Clarry elfordította az arcát.

– Az én apám – folytatta Mrs. Morgan, miközben a lábosba söpörte a felaprított káposztát, és egy újabb zöld levélkupacot kezdett vagdosni – nadrágszíjjal vert! Rendszeresen!

– Nadrágszíjjal! – kiáltott fel elborzadva Clarry. – De miért?

– Hát, azért, amit éppen műveltem. Szemtelenkedtem vele. Kimásztam a szobám ablakán, hogy elcsavarogjak a fiúkkal. Elkötöttem a lovát, hogy elmenjek a vásárba. Kifogtam a szekér elől a lovat, míg apám kint állt a ház előtt, és észre se vette, csak amikor már messze jártam! Nem ért rá, mert a kéményt bámulta!

– Mi baj volt a kéménnyel?

– Lángolt – mondta Mrs. Morgan derűsen. – Eltökéltem, hogy akár esik, akár fúj, én abban az évben elmegyek a vásárba, úgyhogy jól felszítottam a tüzet a tűzhelyben, és rádobtam egy nagy csomó szalmát. Tudod, az előző vásárra nem jutottam el. Egész éjjel kimaradtam, pedig csak tizennégy éves voltam! De volt is haddelhadd, mikor másnap hazaértem!

Clarry őszinte csodálattal bámulta Mrs. Morgant, minden bajáról megfeledkezett.

– Nagyon kemény ember volt az apám – bólogatott Mrs. Morgan. – A tiéd igazi úriember, még ha hirtelen haragú is. Elég lesz ez a zöldség?

– Igen – felelte Clarry, aki nem volt oda a káposztáért. – Köszönöm, Mrs. Morgan.

1912

Harmadik fejezet
Utazás a nyárba

Furcsa, milyen jót tettek Clarrynek Mrs. Morgan megjegyzései az apjáról. Nem teljesen értett egyet velük, és akaratlanul is eltűnődött, mennyire lenne dühös az apja, ha neki akár csak megfordulna a fejében, hogy úgy viselkedjen, ahogy Mrs. Morgan viselkedett gyerekkorában. De azért vigasztaló volt a tudat, hogy más is nehezen boldogul a családjával.

Egyéb ok is volt az örömre Clarry világában. A hosszú, hideg tél a végéhez közeledett. A fény ragyogóbb lett, még a két Miss Pinks füstös osztálytermeiben is. A levegő megtelt a tenger nedvességével és sós szagával. A kémények tetején madarak ültek, és amikor Clarry sétálni ment Miss Vane-nel a hidegben, nárciszokat láttak. Kitavaszodott, és már feltűnt a horizonton a nyár.

A nyár maga volt a tündöklő boldogság. Nyáron opál, topáz, lazúrkő és gyémánt hullott az égből. A nyár Cornwall volt.

Minden nyáron ott voltak több hétig, végtelen ideig, olyan sokáig, hogy kicsi korukban el is felejtették, hogy egy napon haza kell menniük. Télen Clarry minden egyes napon kiszámolta, hogy egy nappal közelebb vannak a nyárhoz. Amikor már nem hetek, csak napok voltak hátra az indulásig, semmi nem történhetett, ami elkedvetleníthette volna. Eleinte, amikor Peter meg ő még nagyon kicsik voltak, az apjuk is kénytelen volt velük tartani, de amióta Peter betöltötte a tizedik évét, elég nagynak ítélték ahhoz, hogy egyedül bonyolítsa le az utazást. Az apjuk feladta őket, mint valami csomagot, négy-öt órával később pedig az út másik végén átvette őket az a nagyszülő, amelyik éppen ráért. Amikor Miss Vane először hallott erről a gondatlanságról, annyira elborzadt, hogy felajánlotta, ő maga kíséri el a gyerekeket.

– Ööö – mondta az apjuk erre. – Miért? Mi bajuk eshet?

Miss Vane sorolni kezdte, hogy fent maradhatnak a vonaton, kifoszthatják vagy akár el is rabolhatják őket. A gyerekek apja szenvtelenül közölte, hogy szokott adni egy-két shillinget a kalauznak, és eddig még nem történt semmi baj. Ami nem jelenti azt, hogy máskor sem történhet, jegyezte meg Miss Vane.

– Ööö – mondta a gyerekek apja, és roppant szokatlan módon kikérte Peter véleményét.

– Micsoda? – kiáltott fel Peter elszörnyedve, majd hozzátette, hogy azt se bánja, ha kifosztják, elrabolják, vagy gyalog kell megtennie az utat, csak ne zárják össze egy vasúti fülkébe Miss Vane-nel egészen Cornwallig. Clarry, aki aggodalmasan várakozott a háttérben, nem fejtett ki ellenvéleményt.

– Nos, ööö… – mondta az apjuk –, helyes. Magam is így gondoltam.

Így hát a gyerekek továbbra is egyedül utaztak, kifosztatlanul, elrabolatlanul, és mindig célba értek.

Azon a nyáron, amikor Peter tizenhárom éves volt, és Clarry majdnem tíz, másképp alakultak a dolgok. Ahogy közeledett az indulás napja, a boldogság ragyogó buborékokkal sistergett át Clarry napjain és éjszakáin, de Peterrel nem így állt a helyzet. Olyan feszültség volt a levegőben Peter és az apja között, hogy a jövő kérdésére még csak utalni is veszedelmesnek tűnt. Peternek egyébként sem volt soha olyan tiszta öröm Cornwall, mint Clarrynek. Először is, túl kellett esni az utazáson. Ez mindig azzal kezdődött, hogy kimentek az állomásra, és az apjuk, pipáját a foga közé szorítva, megtartotta szaggatott mondatokból álló, szokásos nyári szónoklatát.

– Nagyon szép dolog a nagyszüleitektől… minden nyáron… Erőltessétek meg magatokat, az ég szerelmére… ne fárasszátok őket…

Peter kifejezéstelen arccal hallgatta, de közben oldalra sandított.

– Sosem fárasztjuk őket – nyugtatta meg az apját Clarry. – Alig látnak minket. És segítünk is nekik. Tavaly gyakran lenyírtuk a füvet, és elvittük a postára a leveleket meg mindenfélét.

– Ööö… helyes. Nagyszerű. Ja, Clarry, a születésnapod…

Clarry zavartan elpirult. Tehát ezúttal nem felejtette el. Néha elfelejtette. Clarry nem igazán tudta, örüljön neki vagy bánja, de mindig szégyenkezett.

– Ajándékra.

Egy érme landolt a kezében. Kicsi, de nehéz. Fenyegető.

– Jaj, ne, jaj, ne! Nem kell, apa! Nem fontos.

Clarry és az anyja élete nagyon rövid ideig érintkezett egymással. Még egy hét se volt. Három nap. Hogyan is lehetne születésnapot ünnepelni ilyen előzmények után?

– Vegyél magadnak valami finomságot!

– Jaj, köszönöm, köszönöm, de…

Clarry Peter felé fordult segítséget várva, de azt látta, hogy a fiú eltűnt. A messzeségben nagy gőzfelhő jelent meg a vágányok fölött. A peron úgy örvénylett, mint egy tengeröböl dagály idején. Eljött a búcsú pillanata.

Clarry apja kivette a pipát a szájából. Lehajolt. Clarry a levegőbe puszilt valahol az apja bal füle mellett. Az apja keze egy pillanatra megpihent a vállán. Azután megkönnyebbülten felsóhajtottak, és az érkező vonat zakatolása mindkettőjüket visszarázta saját világába.

– Hát jó. Hol a bátyád?

Peter visszajött, kezet rázott az apjával (bármit megtett volna, hogy az ölelés borzalmát elkerülje), merev tartással szorongatta a bőröndjét.

– Képeslap – mondta az apja, aki időközben visszatette a pipát a szájába, és úgy húzta ki magát, mint akinek nagy kő esett le a válláról.

– Igen, igen – felelte Peter türelmetlenül.

– Nem jössz el meglátogatni minket? – kérdezte Clarry. – Igazán eljöhetnél. Eljössz, ugye?

– Ööö… nos… nem. Na, menjetek.

A poggyászuk már a vonaton volt, Peter rakta fel, miközben az apjuk ott állt mögötte.

– Legyetek jók, satöbbi!

– Ne légy magányos! – mondta Clarry az ablakon kihajolva. De hirtelen meglátta a valódi érzelmeket az apja arcán, és rájött, alig várja, hogy elmenjenek.

Jaj, apa. Na, hála Istennek, a kalauz elindult a vonat mellett, egymás után csukta be az ajtókat. A peronon egész tömeg tolongott. Az ajtók becsapódtak. Pillanatnyi csönd támadt, azután éles fütty hallatszott, hirtelen kirobbanó hang, majd gőz áradt ki a mozdonyból, olyan szag terjedt szét, mintha téli tüzet gyújtottak volna nyáron, és a vonat mozgásba lendült.

Clarry az utolsó pillanatban még kihajolt az ablakból, és azt kiáltotta:

– Szeretlek! Tényleg szeretlek!

– Ülj le! – mordult rá Peter, de Clarry addig integetett, míg az állomás el nem tűnt a szeme elől. Azután helyet foglalt a bátyjával szemben, és kinyitotta ökölbe szorított kezét, amelyben a születésnapi ajándékot szorongatta.

Egy aranyfont volt, soha nem kapott még ilyet. Clarry hangosan felkiáltott, mire Peter is felkapta a fejét.

– A születésnapomra adta – mondta neki Clarry. – Nem felejtette el.

Peter megállta, hogy ne mondja ki: „én juttattam eszébe”.

– Szerinted megengedhet magának ilyesmit?

– Persze.

– Neked adom a felét.

– Nem kell, kösz. Van pénzem.

Clarryvel ellentétben Peternek volt keresztapja. Méghozzá hasznos keresztapja. Skóciában élt, és egyáltalán nem tartotta a kapcsolatot Peterrel, viszont minden hónap első hétfőjén postai utalványon küldött neki öt shillinget. Peter pedig minden hónap első keddjén képeslapot írt neki ezzel a szöveggel: „Nagyon köszönöm. P. Penrose”.

Clarry néha úgy gondolta, olyan ez, mintha Peternek lenne egy kicsinyke, saját, külön bejáratú aranybányája.

De a postai utalvány csak nyomtatott papír. Ez pedig valódi arany. Nehéz. Egyik oldalán a király látható. A másikon Szent György és a sárkány. Clarry közelebb hajolt az érméhez, hogy alaposabban szemügyre vegye. A sárkány még él. Könnyen harcba szállhatna az ellenfelével. Egyet fordulna, és elsiklana előle, megperdülne, és hátulról vetné rá magát Szent Györgyre. Clarry soha nem látott még olyan gyönyörűséget, mint ez az aranyfont. Arra gondolt, hogy talán örökre megtartja. De a következő pillanatban már azt kezdte tervezgetni, mi mindent vehetne belőle. Mi lehet Peter szíve vágya? Mi késztetné mosolyra az apját? Minek örülne az unokatestvére, Rupert?

A jövendő lehetőségektől szikrázott, a nap is kisütött, és megvilágította a vonat áporodott, szürke levegőjét. A korom, a virágpor, az emberi por, ami felhőkben szállt fel a szúrós, lószőrrel tömött ülésekből, mind úgy csillogott, mintha elvarázsolták volna.

Vajon Peter is látja a csillámló levegőt? Clarry a bátyjára pillantott.

Nem. Nem látta. Nem látott semmit. Szorosan behunyta a szemét, az arca fehér volt, kezét csontos bütykök csomójába szorította. Küzdött. Peter mindig rosszul volt a vonaton. És Cornwallig több mint négyórás volt az út.

– Peter – suttogta Clarry.

– Fogd be.

– Már majdnem félúton járunk.

Peter halkan felnyögött.

Clarrynek titkos készlete volt barna papírzacskókból, amelyeket Miss Vane-től kapott. Hat zacskó. Az előző évben kettőt hozott, de az kevésnek bizonyult.

– Használat után diszkréten dobd ki az ablakon – utasította Miss Vane. Clarry kidobta, de nem diszkréten. Elég nehéz lett volna diszkrétnek lenni ennyi ember között. A másik gond az volt, hogy a zacskóknak egészen a krízis pillanatáig láthatatlannak kellett lenniük. Ha Peter akár csak egy másodperccel is hamarabb látta meg őket a kelleténél, annak végzetes következményei lettek. Szóval nagyon nehéz volt az egész: eldugni a zacskót, villámgyorsan előkapni a kritikus pillanatban, vérvörös arccal elviselni az utastársak rosszallását, amíg a zacskó használatban van, aztán elvenni, végigbotorkálni a kocsin, fél kézzel lehúzni az ablakot, és kidobni a zacskót.

Vigyáznom kell, nehogy véletlenül az aranyfontomat is kidobjam, villant Clarry eszébe, és mindjárt fel is ugrott, hogy elhessegesse ezt a szörnyű gondolatot.

– Mit csinálsz? – sziszegte Peter, amikor Clarry felállt a mellette lévő ülésre, hogy kiszedje a bőröndjét a zsinórokból összefont, megereszkedett csomagtartóból.

– Beteszem az aranyfontomat a bőröndöm kis zsebébe – suttogta Clarry. – Nem szeretném leejteni. Csak ki kell csatolnom a szíjat…

– Ugrálsz az ülésen!

– Bocs! Várj!

– Hagyd abba – nyögte Peter. – Jaj, ne! Jaj, ne!

Clarry lenézett, és azonnal eldobta a bőröndöt is, az aranyfontot is, hogy bátyja segítségére siessen. Ruhák zuhataga omlott a földre, Clarry imádott festékesdobozával együtt, az aranyfont elgurult, de Clarrynek sikerült Peter kezébe nyomnia a zacskót, mielőtt bekövetkezett volna a katasztrófa.

– Phű! – fújt egyet Clarry.

– Ügyes! – kiáltott fel egy vigyorgó legény a szemközti ülésen.

– Rendes lány! – értett egyet vele egy idős férfi, aki helyeslően mosolygott, és felemelte a lábát, hogy Clarry lássa az aranyfontot, amelyet sikerült megállítania, mielőtt túl messze gurult volna. Egy vékony, kedves nő már el is kezdte felszedni és összehajtogatni a leesett ruhákat.

– A legjobbakkal is megesik – mondta, miközben átadta a ruhákat Clarrynek. A szavait egyetértő moraj követte, amely az ablakon túl látható tájról szóló, hangos, udvarias társalgásba váltott, mialatt Peter újra rosszul lett, bár az utastársak a lehető legtapintatosabban fogadták a dolgot.

– Köszönöm – mondta Clarry, aki egészen meghatódott ennyi kedvesség láttán. – Köszönöm… Nem tehet róla, mindjárt jobban lesz, és különben is, van még öt zacskóm…

– Fogd be! – nyögte Peter, és ismét előrehajolt, de pár szörnyű pillanat elteltével már elég jól volt ahhoz, hogy levegőnek nézze Clarry segítőkészen kinyújtott kezét, és az ablakhoz támolyogjon.

– Tessék! – mondta a vigyorgó legény, és lehúzta helyette az ablakot, utána pedig átadta neki a helyét. – Jobb, ha menetirányban ül az ember – mondta, és ez igaznak bizonyult. Úgyhogy végül három zacskó még meg is maradt, és az egész megérte, mert az út végén ott várta őket Cornwall.