Table of Contents

- Kaleidoszkóp

- Mosolyhatalom

- Lámpa

- Azok a jó barátok...

- Kutya–macska barátság

- Csak egy...

- Darázsfészek

- Szmog gond, klíma jaj

- Üvöltésre

- Híd

- Carpe Diem

- Járdaszélen

- A Kívánság

- Szemben a telefonnal

- Előző életemben fügefa voltam

- A párhuzamosok valahol metszik egymást

- Paralel

- Szavak és gondolatok

- Visszatérni

- Szabadságról le

- Tavasz

- Hangya a padlón

- Az erősnél erősebb

- Flaszteren született népmese

- Hosszú még az éjszaka

- Amíg még szükség van ránk

- A 49. lépcső

- A hölgy csak dekoráció

- A végtelen miértek esete

- Enni, inni, kenni

- Homeopatália

- Hitetlenek hite

- Katarakta

- A munka becsülete

- Játék a szavakkal - Csapatépítés

- Este van, este van

- Értekezleten

- Húsz perc pihenő

- Vágyakozás

- Tavasszal kizöldül minden

- Úton

- A bunda

- Sóhajtás

- Szikra

- Csak a ma

- Lélekkor

- A meggyfa

- Könnyű léptekkel Avanában

- Számok, korok

- Tejbebúzadara

- A kulcs

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

Pigniczki Ágnes

HÚSZ PERC

PIHENŐ

Hétköznapi történeteim

© Pigniczki Ágnes 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-374-8

Borító: Szopos Katalin

Kiadja a HELMA kiadó 2024

Tartalom

Kaleidoszkóp

Mosolyhatalom

Lámpa

Azok a jó barátok...

Kutya–macska barátság

Csak egy...

Darázsfészek

Szmog gond, klíma jaj

Üvöltésre

Híd

Carpe Diem

Járdaszélen

A Kívánság

Szemben a telefonnal

Előző életemben fügefa voltam

A párhuzamosok valahol metszik egymást

Paralel

Szavak és gondolatok

Visszatérni

Szabadságról le

Tavasz

Hangya a padlón

Az erősnél erősebb

Flaszteren született népmese

Hosszú még az éjszaka

Amíg még szükség van ránk

A 49. lépcső

A hölgy csak dekoráció

A végtelen miértek esete

Enni, inni, kenni

Homeopatália

Hitetlenek hite

Katarakta

A munka becsülete

Játék a szavakkal - Csapatépítés

Este van, este van

Értekezleten

Húsz perc pihenő

Vágyakozás

Tavasszal kizöldül minden

Úton

A bunda

Sóhajtás

Szikra

Csak a ma

Lélekkor

A meggyfa

Könnyű léptekkel Avanában

Számok, korok

Tejbebúzadara

A kulcs

Ajánló

A szerző bemutatkozása

Kaleidoszkóp

Már az ókori görögök… Ezt véletlenül nem. Lehet ugyan, hogy már az ókori görögök is ismerték a kaleidoszkópot, de ez az elmés kis szerkentyű görög elnevezése ellenére újkori találmány. 1817–ben szabadalmaztatta David Brewster skót fizikus, aki a kristályok fénytörését vizsgálva bukkant rá a jelenségre, hogy néhány tükör egy csőben elhelyezve megsokszorozza az apró csillogó, színes tárgyak képét, és a henger forgatásával mindig új, végtelen variációjú kép, formáció látható. A fáma igaz, úgy tartja, hogy a felesége kedvéért készítette az első kaleidoszkópot, új, különleges szőnyegminták tervezéséhez, de végül a gyerekek kaptak egy új, csodálatos játékszert szerte a világon.

Gyerekkoromban sokszor játszottam, akkor még leginkább csak a búcsúkban kapható kaleidoszkópokkal. Elbűvöltek a gyorsan változó, soha meg nem ismétlődő pörgő, forgó képek. Ma már van egy másik tulajdonsága is, amivel lenyűgöz a kaleidoszkóp. Az, hogy semmi alkotórészét nem változtatjuk meg, minden ugyanaz benne, mégis mindig más.

Az írásaimnak is mindig ugyanaz az alapja, én, és az engem körülvevő világ, a megszületett mű mégis hol újságcikk, hol novella, vagy egyperces, néha a szépirodalmat súrolja, néha a sci–fi felé hajlik. Nem vagyok költő, novellista, újságíró, vagy sci–fi szerző, és mégis vagyok mind ez, egyben. Így kerülhetett egy könyvbe a megtörtént, valós esemény leírása, a tudomány mai állása szerinti tanoktól elrugaszkodott fantázia játékával. Ez is, az is én vagyok.

Miért írok? Egyszerűen azért, mert nem tudok nem írni. Ha valami feldühít, a mérgemet írásban adom ki. Ha valamin meghatódom, írásra lendül a kezem. Játszani is szeretek, amikor az írás nem belső késztetés eredménye, csak egy érdekes feladat. Néha egy téma úgy befészkeli magát a fejembe, hogy kénytelen vagyok megkeresni számára a megfelelő formát és műfajt, mert addig úgy sem hagy békén a gondolat, míg le nem írom.

Az írásaimmal persze mindig közölni szeretnék valami számomra fontosat, érzést, figyelmeztetést, ami hasznos lehet az embereknek, az olvasóknak. Legalább is szeretném azt hinni, hogy ez így van. Miért írok? Azért, mert szeretnék valamit elmondani, tájékoztatni, tanítani, vagy egészen egyszerűen csak szórakoztatni.

Mosolyhatalom

Hirtelen jött az eső. Tökéletes kísérője, kifejezője a hangulatomnak. Kerülgetem a tócsákat és közben arra gondolok, Debrecen néhanapján kiérdemelné a "Tóváros" titulust. Kígyózom, kacsázom, igyekszem eszembe idézni a "száraz" város látható kátyúit, hátha sikerül elkerülnöm a bokatörést, vagy egy kényszerű fürdést.

Az utóbbit nem sikerül. Erről egy kedves autós embertársam gondoskodik. Gőzerővel lép a gázra, hogy az útszéli gödör összegyűjtött vizét maradéktalanul a nyakamba juttathassa. S, mint ki jól végezte dolgát, vigyorogva tovaszáguld.

Nem éppen szalonképes gondolatok ötlenek eszembe. Harapós, morgós kedvvel kezdem meg a munkát. Kurta biccentéssel, kimért "Szevasz"–szal üdvözlöm egyik ismerősöm. Nem hat meg a mosolyával. Engem nem! Lehet, hogy neki jó napja van, de nekem...

– Miért rám haragszol? – Állít meg a hangja. – Az eső esik, és nem én dugtam el a Napot. Mosolyogj, és visszajön a fény. Jobban fogod érezni magad.

Megtorpanok, s míg a hallottak eljutnak a tudatomig, valóban elmosolyodom. A kedves, mogorvaságomban meg nem érdemelt szavak miatt szégyen pirítja arcomat.

– Én nem haragszok – dadogom –, csak a kedvem rossz.

– Én sem haragszom. – Hangzik a megnyugtató válasz, s hozzá a biztatás:

– Mosolyogj, hogy jobban érezd magad!

Ilyen egyszerű? Csak mosolyogni kell tudni?

Ilyen egyszerű. Csak tudni kell mosolyogni.

***

Lámpa

Állok a járda szélén. Előttem hömpölygő forgalom. A túloldalon vörösen izzó lámpaszem. Elhal a gépzaj. Testem a csordaszellemtől hajtva indulásra mozdul. Eszem fékezi a lendületet, a lámpa még mindig piros.

Tíz várakozó közül legalább heten már odaát róják útjukat tovább.

Kissé hülyének érzem magam. Miért maradtam? A lámpa tiltása miatt? Szememmel láthatom, vége a gépkocsi áradatnak.

Mögülem fiatal nő lép ki. Kicsit arrébb lök. Siet.

Lélegzetvételnyi időre egyszerre mutat pirosat a gyalogosoknak szóló, és a keresztező gépjármű forgalmat irányító lámpa.

A nő úgy véli már mehet, egy autós pedig, hogy még átérhet.

Hajszálon múlik a tragikus találkozás. Csikorgó fék... Elmormolt szitok...

Eközben a lámpa végre zöldre vált.

Mellettem egy férfi kisgyerekkel, a lámpára mutat:

– Látod? Zöld. Most mehetünk.

Már nem érzem magam hülyének.

***

Azok a jó barátok...

Az árulást már az állatok is megérzik, de megérteni épp úgy nem képesek, mint az emberek. S a remény épp úgy velük él, mint velünk, míg hitünk el nem veszik.

Élesen csikordulnak a fékek. Szinte hallani vélem az ütközések robaját. A villamos utasai bábként kenődnek fel a vezetőfülke falára, egymás lábára. Fájdalmak szisszenése tör felszínre. Lassan kinyitom első riadtságomban szorosan lezárt szemem.

Pillanatkép: Vészmegállt kocsik, villamos,... és emberek. Tragédia nem történt. Sem emberi, sem állati. A riadalom okozója egy gyönyörű kutya. Azt hiszem spaniel. Aki most zavarodottan próbálja megérteni, mi történt vele. Hová lett a(z) (ember)barát, az otthon. Tétován mozdul. A villamos? Valamelyik autó? A járda egyik szöglete? Mi rejti az ismerős szagot? Hogy kerül Ő ide, ijesztő, idegen szagok, zavaros hangok közé? Az ugye nem lehet, hogy elhagyták, hogy most már nem kell, hogy teher lett? Megunt, kivert, kidobott eb?

A kis spaniel elhagyja a veszélyes zónát és reménykedik. Egyelőre reménye még van.

A forgalom lassan újraindul. A villamos utasai is helyre rázódnak. Ki–ki vérmérséklete szerint kommentálja az esetet.

Csak a kutyát nem szidja senki.

***

Kutya–macska barátság

Kutya–macska barátság" mondjuk, ha veszekedő, egymásra prüszkölő, acsarkodó embereket látunk, de tudjuk–e egyáltalán, hogy milyen is az a bizonyos KUTYA–MACSKA BARÁTSÁG?

Van három kutyám, egy saját macskám és egy szegődött cicuskám. Kedvenceim békésen éldegélnek egymás mellett. Megtanulták jól értelmezni egymás jelzéseit. Ha a kutyusaim farkcsóválásra ragadtatják magukat, macskám nem borzolja a szőrét, és nem tör ki rajta az idegroham. Ugyanakkor, ha Totya, a kandúrom morogni–dorombolni kezd, kutyáim megadóan tűrik, még a dörgölődését is. Az ő kedvéért hajlandóak elviselni a betolakodó, szegődött cica, Szürke kisasszony jelenlétét. Békésen heverésznek egymás mellett, egy tálból isznak, nem kapnak hajba ("szőrbe") az ételen sem.

A minap azonban csorbát szenvedett ez a nagy–nagy békesség. A macskák között családi perpatvar törhetett ki. A jelek, mozdulatok, nyarvikolások legalább is valami ilyesmire utaltak. A kutyák csak lestek, hogy mi történik, nem avatkoztak bele a vitába. Ám, amikor Szürke kisasszony felágaskodva ráprüszkölt Totya barátjukra, egy emberként, akarom mondani "egykutyaként" tanították illemre a hőzöngőt, végigkergetve az udvaron.

Másnap helyreállt a rend és békesség. Szürke kisasszony félelem nélkül napozott párja mellett, a három testőr eb társaságában.

Kutya–macska barátság.

***

Csak egy...

Csak egy... A pontok helyére tetszőlegesen beírható hörcsög, róka, fóka, ha bundára, vagy tyúk, disznó, marha, ha ételre gondolunk. Esetleg az, hogy bika, ha férfigőgről, bátorságról van szó.

Csak egy... A pontok helyére tetszőlegesen beírható például ez: kokas. S akkor a csurgónagymartoniak virtusságára lehetünk büszke magyarok. Lám, mit nekünk bikaviadal, egymást marcangoló vérebek, a mi bátor férfijaink földbe ásott kakas ellen küzdenek. Méghozzá bekötött szemmel! A kakas, kokas pedig mindenképpen fazékba kerül. S hogy a finom ebédhez kis játékkal csinálnak jó étvágyat, kinek fáj az. Legfeljebb a kakasnak. Az meg csak egy állat, tárgya az ember (EMBER) szórakoztatásának. Ehhez képest a gyógyszerkutatáshoz felhasznált egerek, nyuszik, cicák és kutyák teljes joggal lehetnek büszkék arra, hogy ők a tudományért áldozhatják életüket, az emberek gyógyulásáért vagy szépségéért – lásd: kozmetikai ipar – szenvedhetnek kínhalált.

Más joguk úgy sincs, hisz az ember képes erejüket legyűrve, a kísérletekhez legmegfelelőbb helyzetben rögzíteni ezeket az állatokat. S hogy fülét se sértse a panaszos cincogás, nyávogás, makogás, nyüszítés, kiiktatja az állatok hangját a kísérletek során. (Átvágja a hangszalagokat.) Hiszen nem kísérleti alanyok véleményére, csupán azok testének fizikai reakcióira kíváncsi, szigorúan tudományos alapon.

Az egészben az az észbontó, hogy ha beteg vagyok én is beveszem a gyógyszert. Ha szeretteim szenvednek, nem érdekel hogyan tesztelték a szert, a fontos, hogy hasson! Ki a hazug? Én, aki megborzongok egy hangtalanul üvöltő majomportrén? Én, aki műbőr cipőt és műszőrme bundát használok, mert szeretem az állatokat...? S megveszem a mirelit csirkét – élőt még soha le nem vágtam – , disznókarajt, mert szeretem a pörköltet és a rántotthúst is?! Vagy az a hazug, aki állatkísérleteket folytat, aki a munkáját végzi, amikor felsebzi a majom bőrét és beledörzsöli a vizsgálandó anyagot, kipeckeli a nyuszi szemhéját, belecsöpögteti a festéket és vizsgálja az állat lassú megvakulását, szemének elroncsolódását, a kísérleti alany kínhalálát? Hazug–e az, aki betegséget fecskendez a cica, kutya, majom szervezetébe és inkább ideológiát gyárt a lét nagy kérdéseiről, mintsem válaszolna arra, mit érez, amikor belenéz az általa nap mint nap megkínzott állat szemébe? (Vajon hány kutató tud belenézni azokba a szemekbe?)

Mennyivel van több joga az embernek, hogy módszeresen halálra kínozza az állatokat, mint például egy kutyának, hogy széttépjen és megegyen egy embert?

Örömmel hallom, hogy nincs szükség állatkísérletekre. A gyógyszereket, kozmetikumokat le lehet tesztelni klinikai körülmények között, önként vállalkozó embereken is. Ez utóbbiak többnyire természetes anyagok és teljesen veszélytelenek. Nem szeretem, ha hülyének néznek. Egy kísérlet, még ha százszor, ezerszer is elvégezték már, mindig veszélyes, hisz kísérlet! Természetes anyag az ópium, a kígyóméreg, a cián is. S akkor még nem esett szó a gyógyszerek teszteléséről, amelyeket eleve betegségek ellen kell(ene) alkalmazni. Egészséges embereken milyen hatékonyság tanulmányozható, avagy előbb megbetegítik az egészségest, akkor pedig mi lesz a veszélytelenség ígéretével? S talán az embernek is joga van az állatok szabadságához, mint ahogy az állatnak is kell, hogy joga legyen a lét méltóságához.

Mi a megoldás? Nem tudom. Szépség és egészség: ezeket szolgálják elsősorban az állatkísérletek és a klinikai tesztek. A szépség kínhalállal kikísérletezett kellékeiről lemondok. S természetesen tudom azt is, hogy nagy különbség van a csurgónagymartoni kokasütők, a kutya– vagy bikaviadalokat rendezők és a gyógyszergyári kísérleti laboratóriumok ténykedése között, de az állatok szemszögéből azt hiszem ez teljesen lényegtelen.

***

Darázsfészek

Van, aki dohányzik. Van, aki nem. Van, aki élvezi a füstöt. Van, aki nem. Van, aki elviseli, és van, aki nem.

Megdühödött darázsraj sem okoz nagyobb kirohanást, mint egy dohányos, ha személyiségi jogait nyirbálva nemdohányzásra kényszerítik.

Megdühödött darázsraj sem okoz nagyobb kirohanást, mint egy nemdohányzó, ha dohányzók füstjétől fuldoklik. Ő is személyiségi jogaira hivatkozik. S neki is igaza van, de nem csak neki!

Ismerem mind a két érzést. Sokáig, cirka 20 éven keresztül a dohányzók tömegéhez tartoztam. Körülbelül 4 éve az ellentábor tagja vagyok, de még emlékszem rá, milyen voltam akkor. Iszonyúan dühös lettem mindig, amikor nemdohányzó kollégáim sorra kiselőadásokat tartottak nekem a dohányzás egészségkárosító hatásairól. Nem rejtettem véka alá a véleményemet: Hagyjanak engem békén! Én a saját irodámban, nyitott ablaknál, vigyázva a munkatársaim érzékeny orrára, hódoltam a szenvedélyemnek. Prüszköltem is eleget, mérgelődtem, miért piszkálnak. Hiszen megpróbáltam én leszokni, de mindig csak ideig–óráig sikerült. Nem cigiztem, amikor várandós kismama voltam, megálltam pici babás anyukaként is, végül mégis újra és újra visszaszoktam.

Közben a lányaim felnőttek, iskolások lettek, s mint minden fiatalt, őket is megkísértette az illanó élvezet. Nem szoktak rá! Talán az ellentét miatt, amit a nappali és a háló– vagy gyerekszoba levegője között tapasztaltak. Talán, mert féltették az egészségüket vagy nagyon rossz volt az első cigi. Talán nem voltak hatástalanok azok a beszélgetések sem, amikor arról volt szó, hogy én miért dohányzok. Nem tudtam elfogadható magyarázatot adni azon kívül, hogy rászoktam, kívánom. A gyerekek látták, mikor megkergült dúvadként cigi után kutattam a lakásban. Fiókokat ráncigáltam, zsebeket forgattam ki, táskák tartalmát szórtam szerteszét. Nem lehettem egy épületes látvány.

Aztán egy este abbahagytam a dohányzást. Egészen egyszerűen nem gyújtottam rá többé. Igazán még ma sem tudom, hogy miért és hogyan sikerült. Éveken keresztül hatástalan volt rám minden propaganda, édesanyám, gyermekeim féltése, kollegáim duruzsolása. Betegség sem "segített". A leszokás a cigarettáról nekem egy pillanat műve volt, egy elhatározásé.

Azt hiszem, ez a legfontosabb, eljutni oda, hogy az ember nem kibúvókat keres: Megpróbáltam már többször is. Nekem nem megy. Ideges alkat vagyok, engem megnyugtat. Nem tudok leszokni róla.... stb.

Ezek mind önámítások, a gyengeség megnyilvánulásai. Könnyebb persze ezek mögé bújni, mint legyűrni a rossz szokást.

A gyerek, ha valami veszélyes dolgot akar elkövetni, a szülő megfogja a kezét, magyaráz neki, végül tilt. Bizonyos értelemben a dohányos is olyan, mint a gyerek. Segítség kell neki. Magyarázat, ha elég. Tiltás, ha az előbbi kevés. Túlzásokba esni természetesen itt sem ajánlatos, nehogy ellenkező hatást váltson ki a tiltás. Legyenek dohányzásra kijelölt helyek, de azokon kívül szigorúan és következetesen védjék a nemdohányzókat!

Dohányzó, nem dohányzó – van lehetőség a kompromisszumra, csak egy kis empátia kell hozzá, s némi akarat.

Nekem jogom van...!

Neki is...!

***

Szmog gond, klíma jaj

Ami késik, nem múlik. Közhely? Az, de sajnos nagy igazság rejtezik benne még akkor is, ha – nagy szó – a klímaváltozásra gondolunk.

Ki hitte volna – én ugyan nem nagyon – még néhány évtizede, hogy a japán szájmaszkos utcai viselet kívánatos kiegészítő ruházattá válik a magyarok számára is. Ki gondolta volna, hogy a kínai példa, páros–páratlan közlekedési rend elérheti kis hazánkat is?

Sci–fi írók hada vetítette elénk a Föld újabb eljegesedését, felmelegedését, elsivatagosodását, a vízhiányt, éhínséget, a pusztulás képeit, amire a „komoly” világ csak legyintett: „Áh, azok csak fantazmagóriák!” Csakhogy ma már egyre több tudományos híradás is felveti ezeket a rémeket. Igaz, a beteljesedés módjának, időpontjának, mibenlétének meghatározásában van némi ellentmondás, a várható hatások, s azok kivédésének lehetőségeit tekintve is, de abban legalább mind egyetértenek, hogy felelősek vagyunk a Föld jövőjéért.

Felmelegszik, vagy lehűl? Teljesen mindegy, a levegő szennyezettségének mindenképp gátat kell(ene) szabni. „Nagyon helyes!” Mondom én, hogy meg kell büntetni a renitenskedőket. Fizessen 100.000 forintot az a galád, aki páratlan napon páros rendszámú gépjárművel merészel közlekedni szmogriadó esetén! Olyan apróságokat most talán nem is érdemes feszegetni, hogy ha nem csak egy–egy napra szól a riadó, érdemesebb páratlan számra végződő rendszámtáblát beszerezni. Így ha január (március; május; július; augusztus; október; december) végén rendelnek el, mondjuk egy kétnapos tilalmat a fél gépkocsi állományra, páratlan rendszámmal simán megúszhatjuk mind a két napra a tömegközlekedést, míg a párosok szívhatják a fogukat. (Hó vége 31., hó eleje 1. – páratlan /páratlan☺.) Néhány egyéb aprócska kérdés: Aki úton van, hogyan vigye haza/célba az éppen letiltott rendszámú gépkocsiját, s ő maga hogyan juthat haza/vissza/oda, ahová tartott? További kétségek: Ha mindenki hitelt érdemlően bizonyítani tudja, hogy számára a gépkocsi használata elengedhetetlen – egészségügyi szolgáltatás: otthonápolás, hospice, vagy lakossági szolgáltatás: lift, víz–, gáz–, villany–, hűtő–, stb. szerelő, a kör szabadon bővíthető – akkor ki hagyja otthon a kocsiját, fizeti meg a borsos és kényelmetlen tömegközlekedést? Marad még annyi tilalom alá eső gépjármű, amelyek „nemhasználata” lényeges javulást hoz – és természetesen rövid idő alatt – a szmoghelyzetre? Esetleg ez mégis jelent majd annyi károsanyag–kibocsátás megtakarítást, amit jó pénzért áruba lehet bocsátani a széndioxid, metángáz, stb. kvóta értékesítésekor? Amit mi megspórolunk, hadd köpje ki azt a szomszéd a légkörbe. MI védjük a környezetet! Állami szinten így néz ez ki.

Az egyszerű földi halandó a zsebére mérten környezetbarát. Anyagi helyzete erősebben határozza meg, mint környezettudatossága, hogy hol, miben, miképp igyekszik elkerülni a globális katasztrófát. Ennek megfelelően takarékoskodik a vízzel, árammal, gázzal. Fantasztikus ötletek pattannak ki, s lépnek a megvalósításhoz vezető göröngyös útra. Fosszilis energiahordozók kiváltása bioenergiával. Nap, víz, szél energiájának befogása. Kisebb lépésként, egyénileg az energiatakarékosság jegyében több figyelmet kap az épületek szigetelése újólag, vagy pótlólagosan elvégezve. A fűtésmegoldás több lábra állítása. Persze, csak ha van rá pénz, a gáz–, vegyes–tüzelésű kazánok alkalmazása helyett a geotermikus, vagy levegőből nyerhető energia felhasználása kerül előtérbe. Felmerül a hosszú távú tervezés haszna. Beruházok most, de öt, tíz, x év alatt megtérülnek a költségek, s legalább már a gyereknek, unokának biztosabb, jobb lesz, lehet a megélhetése. Közben észrevétlen, külön akarat nélkül adózunk a környezetvédelemnek is.

A legtöbb ember számára a klímaváltozás még mindig távoli, és érdektelen, úri huncutság, vagy politikai hiszti, de ha akár csak önös érdekből is, nem kifejezett világmegváltó meggondolásból is, környezettudatosabban élnek, s erre tanítják, szorítják a következő nemzedéket, az már VALAMI. S jobb későn elkezdeni, mint soha!

Ez is egy közhely, de ebben is van igazság.

***

Üvöltésre

Üvölteni lenne kedvem. Őrjöngve bele ordítani a Világba a fájdalmam, ami nem csak az enyém, hanem a tiéd, övé miénk...

Torkomszakadtából kiabálnék: Vigyázz! Vesztedbe rohansz EMBER!

Szavamat elnyomják harsogóbb hangok. Tárgyak sikoltanak, emberek ordítanak, állatok vinnyognak, rikoltoznak, növények roppannak, surrogva mordulnak. Az Élet egy Rohanó Üvöltés. Lábak dobbannak, könyökök nyomódnak oldaladba, égnek emeled a karod, a fejed kapkodod, futsz.... a halálba..., pedig félsz tőle. Igaz?

Kerge lepke minden gondolat fejemben. Az üvöltéstől indultam el és eljutottam a világvéghez, pedig csak egy képet akartam leírni az üvöltésre, mert fáj ez a hangzavar, figyelmetlen egymásrataposás. Fáj a "meg nem hallgatás". Szeretném túlüvölteni azt, aki rámkiabál. Vágyja lelkem a nyugalmat, a csendes pihenést. Nem a halál fényét vagy sötétjét. Én nem tudom mi van "odaát". Szeretteimmel akarok békében élni, itt, ezen a Földön, ebben az alakban, ezt az életet! S mivel szeretteimnek is vannak szívüknek kedves emberek, akiket én nem ismerek, de azoknak is vannak más ismerőseik és kedveseik, így kapcsolatban áll az egész világ. Mindannyiunknak szeretnie kell(enne) egymást.