Bródy Sándor

A KŐTÖRŐ ÉS EGYÉB TÖRTÉNETEK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

A kőtörő

Öregek nászúton

Marinnay

I.

II.

III.

Emlékbeszéd egy ujságárus fölött

A KŐTÖRŐ.

A budafoki kutya-villából jöttem haza estve. Leszálltam a kocsiról és egy útszéli ákáczfáról letörve egy virágos ágat: azzal kergettem magam előtt a szunyogokat.

Még világos volt, még élt a tájék, még dolgoztak benne az emberek. A Dunán tutajok usztak lefelé, már rakták a tüzet a vacsorafőzéshez. Halászladikok igyekeztek föl a városba, de megálltak egy-egy szóra, egy pohár borra a folyami malmoknál, a promontori kompnál. A partok figyelme, a hegyek tekintete, az ég vörösödő azurja mind a folyamba nézett, mind csak érte volt; ilyenkor tavaszszal napnyugtakor az élettől duzzadó, kaczér és rejtelmes Dunába szerelmes az egész tájék, a benne elhelyezett emberekkel együtt, a kik – messziről úgy látszik – mintha nem is mozognának.

Mindenütt a parton, sárga homokban bandukolok lefelé, és míg előttem a város mintha szürke füstből volna kifaragva: körülöttem frissen ragyog föl a tájék. Haragos zöld a mező, a fák teteje vörös aranyból való, a közepe kék, az alja már feketélik. Oldalt, főzelékes földeken káprázatos színpompájában él a kelkáposzta, szikrázik rajta a víz, a hogy öntözik lilaszín taláros fekete arczú automaták – közelről rendes és szorgalmas bolgár napszámosok. Valahonnan ama pohos hegy tájáról jöhettek, a mely egy szín velük, kivévén a diadémjét, mely most csakugyan fekete és sárga.

Tetszik a napnyugtának, hogy a legdekadensebb tájképet fesse itten, közel a fővároshoz, a hol úgy haragszanak mindenre, a mi nem reguláris, sima képeken nincs kiábrázolva, czukorból, stearinból, füstből ki nincsen faragva még. Talán igazuk van, nekem is feltünő, hogy mennyire nem hasonlít a rostélyoshoz az a kép, a mely most egyszerre körösztül töri az országút porát. Pedig ennek a képnek is a létalapja az, a mi a rostélyosé: a szegény jó ökör. Ökrök rohannak előre félelmükben és buta elkeseredésükben összebújva, majd hirtelen széjjelfutva. Úgy vélnéd, egy fantasztikus hadsereg, a színe rikít és ordít, de hangja nem hallik, úgy megy az esti – vagy hajnali – mészárszékre. A kupecz legénye végigcsördít rajtuk az ostorával, látom, de nem hallom; rohannak, eltűnnek a porban, a mely perczekre elfödi a tájék nyugati részét, csak a lőporos torony emelkedik ki belőle. A mikorra eloszlik: sötét lesz egyszerre, megállnak a kezek, mozognak a lábak, ki-ki hazafelé.

Vonulnak nyugovóra, mind, mind Budapest felé. És ebben a roppant húzásban a mennyire ellátok, csak egy embert látok, a ki még makacskodik. Az országút szélén egy kőtörő, kis kalapácscsal töri a kavicsot, se gyorsan, se lassan. Nem néz a mellette elvágtató kocsikra, nem bánja, hogy mellette állatok, emberek, mind haza mennek. Ejnye, de furcsa egy ember!

Se nem öreg, se nem fiatal, olyan a színe, mint a kavicsé, a melyen térdel. Roppant komoly, de épen nem haragos. Néha verejtékezik a homloka, megtörli egy rongygyal, a melynek a színe már megint szakasztott olyan, mint a kavicsé. Most egy kicsinyt elgondolkozik, nézi a tutajosokat, azok már lámpást gyujtottak, fekszenek, lassan énekelnek; este van.

Vajjon mire gondolhat egy ilyen kőtörő? Jó koponya, értelmes szem. De miről, hajnaltól napestig miről? Mint a hogy keze a kavicsot, lelke talán szüntelenül a keserűséget, az elégedetlenséget töri, – követ aprítani, mindég csak gránitot aprítani, nap-nap után, esztendő-esztendő után, voltaképen sok ezredéven át! Mert – most látom csak – ez az ember szakasztott olyan, mint az egyptomi sírboltokra faragott kőtörő, ugyanaz a mozdulat, ugyanaz az arcz, az a lélek… Még a kalapácsa is azt a hangot adja:

«Klirr, klirr!»

Ha a kőszilánk a képébe vágódik, akkor valamelyest változik a hang, megtörött «jaj» vegyül belé. Nem érzelmes – gépies, kövi hang ez is.

«Klirr, klirr!» most már csak ez a hang hallatszik az egész tájon, a méla csendet keresztül fúró, a tavasztól elbágyadt szivet megrezegető.

Köszönni kell a kőtörőnek.

– Adjon Isten!

Nem köszön vissza. Körülnéz, kinek szólok, vagy kivel csúfolódom.

– Nehéz munka, nehéz munka! – tolakodom tovább.

– Tessen megpróbálni! – szólt és felém nyujtotta a kalapácsot. Fölállott, toilettet csinált, kisebesedett térdéről a rongyellenzőt leoldozta, fölvette a kalapját, ivott a vizes kancsójából. Készült hazafelé.