Borítószöveg

„Az ember azért lesz narkófüggő, mert nincs semmilyen más motivációja. A narkó alapból győz, pedig csak kíváncsiságból próbáltam ki” – nyilatkozta William Burroughs saját függőségéről. Önéletrajzi ihletésű regénye, a Narkós főszereplője a marihuánától a heroinig szinte minden létező szert nagykanállal fogyaszt, és hogy könnyebben hozzájusson az anyaghoz, dílerkedik is. Miközben újra és újra megpróbál lejönni a drogokról, végigjárja a háború utáni Amerika underground helyszíneit a lerobbant New York-i bérlakásoktól New Orleans melegbárjain át a mexikóvárosi alvilágig...

Burroughs első regénye, amelyet témája és szókimondása miatt 1953-ban csak Allen Ginsberg segítségével tudott megjelentetni, azóta kultuszkönyvvé vált. Életművének jelentős darabja ez, melyben lenyűgöző őszinteséggel néz szembe önmagával, és hitelesen, szinte szociografikus pontossággal tár fel egy öntörvényű, egyszerre izgalmas és félelmetes világot.

Jelen kiadásunk az 1977-es teljes, Oliver Harris által helyreállított szövegkiadáson alapul, amelyet a kritikai jegyzetek mellett számos függelékkel egészítettek ki, többek között Allen Ginsberg méltatásával és egy, az eredeti kéziratból kimaradt fejezettel.

„A drogmámor annyi, mint átmenetileg kiszabadulni az öregedő, elővigyázatos, akadékoskodó testből.”

Fordította

Sepsi László

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

William S. Burroughs: Junky – The Definitive Text of „Junk”

Grove Press, New York, 2003

Copyright © 1953 William S. Burroughs

Copyright © 2003 by the Estate of William S. Burroughs

Introduction © to the 1977 edition by the Estate of William S. Burroughs

Introduction copyright © 2003 Oliver Harris

Hungarian translation © 2022 Sepsi László

Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Tillai Tamás

Szerzőfotó © Loomis Dean/Getty Images

ISBN 978-963-676-991-8

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Bevezető

„Nem árul zsákbamacskát”

Ha valaki kábítószerfüggőségről szóló könyveket keres, minden korábbinál bőségesebb a kínálat. Találunk társadalomtörténeteket, közegészségügyi vitacikkeket és kritikákat a drogok elleni háború politikájáról; kultúratudományi és etikai elemzéseket; felméréseket a kábítószerek törvényi szabályozásáról, pszichológiai kutatásokat a szenvedélybetegségekről, farmakológiát és kezelési módszereket; személyes visszaemlékezéseket, ponyvaregényeket és klasszikus irodalmi műveket. A narkós modern ikon, és a heroinnak a vegytana mellett történelme és mitológiája is van. Ha pedig valaki William Burroughstól szeretne olvasni, több tucat könyvből válogathat, még ha nem talál is mindegyikben utalásokat a kábítószerre és a függőségre. Burroughs elválaszthatatlan a herointól, ő a huszadik század szenvedélybeteg művésze, mégsem írt később olyan könyvet, amely akár csak távolról emlékeztetne az elsőre.

„Realista és őszinte próza”, „nem árul zsákbamacskát”, „őszinte beszámoló a függőség ördögi köréről” – olvasók kommentjei egy online könyvesbolt honlapján, fordulatok, amelyeket senki sem használna a Nova Expressre, a The Wild Boysra vagy a The Western Landsre. Egy dolgot viszont elmondhatunk William Burroughs könyveiről: amikor az ember azt hinné, most elkapta, valahogy pont akkor csúszik ki az ujjai közül. Ez vonatkozik arra a könyvre is, amelyet most a kezükben tartanak, habár Burroughs összes munkája közül ezt függetlenítik legtöbbször az életműtől, és nem annak részeként falják az olvasók, akiknek bevallottan torkukon akadt a Meztelen ebéd, miközben a Narkós látszólag elejétől a végéig egyszerű olvasmány.

Ez a könyv egyszerre több is, kevesebb is, mint egy beszámoló Burroughs korai heroinista éveiről. Luc Sante-tól, a Low Life, a bűnözésről és a drogokról szóló klasszikus tanulmánykötet szerzőjétől kölcsönzött szófordulattal: sok mindenről képben van. Rengeteg mondandója van a marihuánáról, a kokainról, a benzedrinről, a Nembutalról, a pejotlról, a yagéról és az antihisztaminokról, továbbá az ópiumról és származékairól, félig-meddig gyógyszeres könyv. Tükrözve Burroughs antropológiai tanulmányait (előbb a Harvardon, majd a Mexikóvárosi Főiskolán), etnográfiai riportra emlékeztet, részletesen leírja számos amerikai városi szubkultúra életterét és szokásait, dokumentálva felemelkedésüket vagy eltűnésüket közvetlenül a világháború után. Különös figyelmet szentel a hipszter szóhasználatnak és argónak, ezáltal az alvilágról szóló nyelvészeti kutatásnak is tekinthető. Nemcsak beszámol a kábítószer-ellenes rendőrök, ügyvédek és a szövetségi kórházakban dolgozó orvosok meg pszichiáterek módszereiről, de meglepő mennyiségű információt tartalmaz a növénytermesztés közgazdaságáról, tippeket a szerencse forgandósága kapcsán, továbbá elmélkedéseket hűségről és árulásról, egzisztenciális magányról és testünk undorító borzalmairól. Újságírói riport, egyfajta vallomásos önéletrajz, és Ernest Hemingway, Dashiell Hammett, John O’Hara és F. Scott Fitzgerald munkáiból, illetve a hollywoodi B-filmekből táplálkozó regény. Ezt tartják Burroughs egyetlen közérthető történetének: egyszerű, információgazdag elbeszélés dísztelen, szikár stílusban megírva. De ha valaki másodszor is elolvassa, fel fognak tűnni neki a próza apró igazgyöngyei, a különös, kísérteties képek, a színtiszta baljóslatúság furcsa pillanatai és a mély kétértelműségek, amelyek meghazudtolják mindazt, amit addig velős, komor realizmusnak hittünk, és hatásuk annál is felkavaróbb, mert mintha nem lettek volna jelen korábban. Harmadik olvasásra messze nem tűnik szürkének és laposnak, inkább ravasznak és árnyaltnak elmésen komikus pillanatokkal és körmönfont trükkökkel. Ha más szögből nézünk rá, a szemünk láttára változik át, akár egy trompe-l’œil festmény.

Ez a furcsa, duplafenekű logika különböző formákban érhető tetten. Íme egy példa. William Lee azt mondja: „Az orvosokkal szemben tisztelettudónak kell lenni, különben semmire se jutsz velük.” Először úgy tűnik, mintha az orvosokon gúnyolódna, és ez süt a fapofával előadott olyan ironikus szófordulatokból is, mint a „szorgosan dolgozott tolvajként”, és rengeteg további esetből, ahol ügyesen a feje tetejére állít és kiforgat alapvetően pozitív kulturális fogalmakat. Ha jobban megnézzük, a kulcsszó nem a „tisztelettudó” vagy az „orvosok”, hanem a „jutsz”: Lee hirtelen nem az orvosokról beszél, hanem arról, hogyan húzhatjuk le őket. Burroughs itteni stílusának egyedi vonása, hogy gyakran állít ilyen csapdát, burkoltan arra célozva, hogy az olvasó is bűnrészes az alvilágban, és felhívja a figyelmet kukkolásunkra. Legközelebbi megfelelője egy sor Hammett Véres aratásából: „tipikusan az az ember volt, akit csak az próbálhat meg kizsebelni, aki fenemód bízik az ujjaiban”{1} – aminek nyomán felvetődik a kérdés, hogy mennyire bízunk az ujjainkban, zsebeljünk, vagy ne zsebeljünk? Másképp fogalmazva: valójában melyik oldalán állsz a bűnözőket és minket elválasztó kerítésnek, és hol húzod meg a határt?

Csábító lenne arra a következtetésre jutni, hogy Burroughs hűvösen távolságtartó és megtévesztő könyve összetett és ironikus, azt mondani, hogy látszólagos egyszerűsége kifinomult fortély, amellyel bolonddá akar tenni, de ez is túl egyszerű magyarázat lenne, és nem is helytálló. Valójában Burroughs első regénye egyszerre szöges ellentéte mindannak, amit később írt, mégis lehetetlen úgy olvasni, hogy ne találkozzunk minden adandó alkalommal későbbi szövegeinek halovány nyomaival. Mintha két könyvet olvasnánk párhuzamosan, az egyik szokatlanul lényegre törő, a másik jellegzetesen kifacsart. Amerika egyik legnagyobb és legeredetibb írójának korai műveként ez a paradox helyzet a rendeltetése.

„…Előttem ismeretlen okokból”

Óhatatlanul felkelti kíváncsiságunkat annak rejtélye, hogy egyáltalán mikért íródott ez az első regény, vagy Burroughs hogyan és miért ezzel kezdte pályáját. De a szikár tényekre vonatkozó vágyainkat mindig ellensúlyozza a megérzés, hogy az ilyen kezdetek rejtélyének érintetlennek kellene maradnia. Talán azért, mert az íróknak bizonyos szinten önmaguk előtt is rejtélyeknek kell maradniuk, hogy egyáltalán írni tudjanak, és mi legalább annyira tiszteletben tartjuk ezt, mint amennyire szeretnénk szembeszegülni vele. Mindenesetre Burroughs regényének legmélyén megbújik egy rejtély, amelyet két legjellemzőbb mondatával ragadhatunk meg. Az első az „ami a tényeket illeti”: ez azt ígéri, hogy mindent elárul, amit tudni akarunk; a másikkal pedig éppen ezt tagadja: „Nincs kulcs, nincs titok, amit valaki más át tud nyújtani neked.”

Hogy felmérjük a könyv jelentőségét, és megértsük, hogy az ötvenedik évfordulóra megjelent kiadás miként járul hozzá befogadásához, a legegyszerűbb egy fontos, de meglepő rejtélynél kezdeni, ami eddig nem került szóba – a címnél. A címeknek nem lenne szabad rejtélyesnek lenniük. Az a dolguk, hogy rögzítsenek egy művet, egyértelmű identitással ruházzák fel, kicsiben meghatározzák a szerző szándékát. Ez a cím viszont nem ilyen, és apró, de létfontosságú változtatásokból összeálló története kicsiben tükrözi a könyv szerkesztésének rendhagyó útját.

Burroughs a huszadik század kellős közepén kezdte el „könyvét a narkóról”, alig pár hónappal azután, hogy 1949 késő őszén a családjával Mexikóvárosba költözött. A drogellenes rajtaütések sorozata után megszökve a hidegháborús Amerika keménykezű rezsimje elől, Burroughs elkezdte negyedszázados száműzetését íróként. Egy 1950. március 10-re dátumozott levélben osztotta meg a hírt Jack Kerouackal, és micsoda izgalmas bejelentés lehetett ez! Ami azt illeti, öt évvel korábban együtt dolgoztak egy regényen, de míg Kerouac mostanra minden korábbinál erősebben elköteleződött irodalmi hivatástudata mellett – épp ekkor jelent meg első regénye, a The Town and the City –, Burroughs azóta lemondott az írásról. Évekkel később azt állítja majd, Kerouac győzködte folyton, hogy ő író, de ennek nincs nyoma az 1950. márciusi levélben. Egyszerűen a Junk [Szemét, heroin, narkó] címet adta regényének, és év végén ezt a szót gépelte a kézirat első változatának címoldalára, utána pedig az írói álnevét (amelyet egy Kerouac regényében felbukkant szereplőtől kölcsönzött): „William Dennison”. Mire a regény 1953-ban megjelent, a cím és az álnév is megváltozott. A Junk William Dennisontól Junkie: Confessions of an Unredeemed Drug Addict [Narkós – Egy menthetetlen kábítószerfüggő vallomásai] lett William Leetől.

Burroughs maga választotta az új nevet – ami felettébb zavarba ejtő döntés volt: azt állította, azért van szüksége álnévre, hogy eltitkolja személyazonosságát a családja elől, de önfejű módon a „Lee”-t, anyja leánykori nevét választotta, amivel épp azt leplezte le, amit elvileg titkolni akart. Viszont a címről és az alcímről egyaránt Burroughs háta mögött döntött a kiadó, túl a számtalan húzáson és változtatáson, amelyet ráerőszakoltak a regényre. Allen Ginsberg, aki ekkoriban Burroughs ügynökeként dolgozott, eleve vesztes helyzetből indult, mire 1952 júliusában aláírták a szerződést az Ace-szel. „Úgy érzem, a JUNK igen ihletett cím” – írta A. A. Wynnek, a kiadónak ez év áprilisában. „Vicces, lényegre törő, eredeti, mégis tipikus drogos duma, ami jellemző a szerzőre. Úgy vélem, súlyos hiba lenne megváltoztatni, ezért nem javaslom.”{2} Miért nem vették figyelembe a javaslatot és Burroughs döntését? Carl Solomon szerint, aki megvette a könyvet az Ace számára, azért, mert úgy vélték, azt a benyomást keltené, hogy a könyv szemét.

Ezek az anekdoták sokat elárulnak Burroughs helyzetéről elsőkönyves szerzőként, és sejthető belőlük a korszak irodalmának és könyvkiadásának átfogóbb háttértörténete is, de jelentőségük ezen is túlmutat. Csaknem huszonöt évvel később a címet újra megváltoztatták, ezúttal Junkyra [Narkós], a Penguin cenzúrázatlan és bővített kiadása számára, amely 1977 óta kapható. Burroughs áldását adta e kiadás változtatásaira, de egy döntést így is kivettek a kezéből. 1976 augusztusában azt írta ügynökének, Peter Matsonnak: „Azt javaslom, az új kiadás címe JUNKIE helyett legyen JUNK. Eredetileg a JUNK címet adtam a könyvnek, de A. A. Wyn előttem ismeretlen okokból megváltoztatta.” A következő hónapban Matson közvetítette a Penguin szerkesztőjének döntését: „Dick Seavernek tetszik a JUNKY, szerinte az Y nélkül olyan, mintha szemét lenne, már elnézést a kifejezésért.”{3}

Mi derül ki belőlük, ha egymás mellé tesszük a címről szóló színfalak mögötti anekdotákat? Szerkesztői szempontból láthatóvá teszik a Burroughs regényét meghatározó esetlegességet, azt, hogy milyen hatással voltak rá a véletlenek és mások döntései, amelyeknek mindegyikére sosem fog fény derülni. Kritikusi nézőpontból a maguk módján szintén felhívják a figyelmet a „tényekre”, mivel az irodalmi szövegek értelmezése jellemzően kimondatlan előfeltevéseken alapul, amelyek akár hamisnak is bizonyulhatnak. A maguk eltérő módján Ginsberg, A. A. Wyn és Richard Seaver mind tisztában voltak vele, hogy egy Junk című könyv egészen mást sugall, mint aminek Junkie vagy Junky a címe. Nagy általánosságban pedig ezek az anekdoták kézzelfogható bizonyítékul szolgálnak a közhelyre, miszerint sosem olvassuk ugyanazt a könyvet kétszer. Idővel bizonyos mértékben minden könyv változik és új kontextusokba kerül, de Burroughs első regénye címében és tartalmában is szó szerint újra meg újra módosult. Azt hinnénk, most már végre tiszteletben tartják a szerző kéréseit, még ha posztumusz is, és az új kiadás címe Junk lesz. Ám a könyvkiadást ma is ugyanolyan gyakorlati megfontolások vezérlik, mint huszonöt vagy ötven évvel ezelőtt, és az a helyzet, hogy az értékesítési osztálynak igaza van: a könyvesboltban az emberek továbbra is a Junkyt fogják keresni. De egy újabb változtatás még akadémikus körökben is csak nagyobb zavart keltene, mert idővel a bejáratott címre különféle jelentések rakódtak, súlyt, bizonyos státuszt kapott: tetszik, vagy sem, a Junky immár kanonizált mű. És így az alcímre maradt – „A Junk teljes szövege” –, hogy jelezze, ez a szöveg jelenti az utolsó állomást a könyv ötvenéves történetében. E kiadás célja tehát, hogy tisztázza és nyugvópontra juttassa ezt a történetet, és ennek érdekében visszanyúljon Burroughs eredeti kéziratához, teljes egészében helyreállítva az eredeti szöveget, ha ezt az eredeti címmel már nem teheti is meg.

„…Egy amerikai fiútól”

Mennyire önéletrajzi mű a Narkós? Vagy másként fogalmazva: mi a kapcsolat William Burroughs és William Lee között? Ezeket a kérdéseket azért szükséges megválaszolni, mert Burroughs első regényéből nyerhettük ki az életére vonatkozó legtöbb információt nagyjából harmincöt évig, Ted Morgan 1988-as életrajzának megjelenéséig. Kiváltképp a Prológust, ahol Burroughs megadta a történet hiányzó hátterét, általában teljesen megbízható életrajzi forrásnak szokták tekinteni, amelynek legtöbb részlete, még a leghihetetlenebb is, helytállónak bizonyult (például a Payne Whitney Pszichiátriai Klinika zárójelentéseiből kiderül, hogy Burroughs orvosai tényleg „nem hallottak még Van Goghról”), a friss Burroughs-kutatások mindazonáltal megmutatták, hogy művészi szabadsággal és nem eszköztelenséggel közli a tényeket. És mi a helyzet a történet többi részével? Elsőként Ginsberg mutatott rá a nyilvánvalóra 1952-ben írt „Méltatás”-ában (lásd a 3. függeléket): „A szerzői életút egyik vetületének leírása, és mint a bevezető utolsó oldalai is mutatják, nyilvánvalóan nem árul el mindent az illetőről.” Most, hogy van két életrajzunk (a másodikat Barry Miles írta), egy korszak levelezését összegyűjtő kötetünk és rengeteg interjú, újságcikk, illetve szekunder irodalom, már láthatjuk, valójában mennyire hiányos az itteni elbeszélés.

Ahelyett hogy belemennénk a történet pontosságát és kihagyásait firtató apró részletekbe, úgy vélem, sokkal tanulságosabb, ha a lyukakra koncentrálunk, amelyek olyan nagyok, hogy könnyen elkerülhetik a figyelmünket. Találunk például az elbeszélésben leírásokat Herbert Hunckeról, a Times Square-i simlisről, akitől Kerouac a „beat” szót tanulta, és aki a Narkósban Hermanként bukkan fel, meg a tolvaj Phil White-ról, más néven „a Matrózról”, akinek Burroughs eredetileg ajánlani akarta a regényt, és aki a könyvben Roy néven tűnik fel. De egyetlen szóval sem utal a két kulcsfigurára, akikkel ebben az időszakban összebarátkozott – Ginsbergre és Kerouacra. Árulkodó hiányuk látványos kontrasztban áll Kerouac munkáival: habár Burroughs alig pár héttel azután olvasta a The Town and the Cityt, hogy elkezdte írni első regényét, a Narkós nem követi a beatnemzedékre jellemző, csoportmitológiát építő önéletrajzi írások által kijelölt utat.

Szintén nagyon keveset ír a feleségéről, Joan Vollmer Adamsről. Tekintve a könyv központi témáját, Burroughs nem is tervezett sokat írni róla, de miután egy lőfegyveres balesetben 1951-ben megölte a nőt, sarokba szorították, mert az Ace még többet akart kipréselni belőle: „Joan haláláról. Nem látom, ezt hogyan tudnám beledolgozni” – írta Ginsbergnek 1952 áprilisában. „Nem részleteztem a házaséletemet a Junkban, mert Sam Johnson szavaival élve, »a cél szempontjából jelentéktelen«.”{4} Még ugyanebben a hónapban arról panaszkodott, hogy az Ace követelései miatt úgy érzi magát, mint akit „a gazfickók bizonytalankodva akarnak kettéfűrészelni”, de a későbbi levelekből kiderül, hogy a bizonytalanság legalább annyira jellemző volt rá is, mint a gazfickókra. „Ha akarják, megírom. A másik lehetőség, hogy egyszerűen kihúzok minden rá vonatkozó utalást.” Összességében Lee feleségének eltűnése, akárcsak a felbukkanása, mindenhogy zavart kelt: az odavetett megjegyzések azzal a nyugtalanító hatással bírnak, hogy az olvasó vagy többet akar tudni a témáról, vagy ennyit sem.

Burroughs bizonytalansága arra utal, hogy idővel nehezére esett következetes viszonyt fenntartania az elbeszélő személyével és ezzel együtt egyetlen írói stílussal. Eleinte élményeinek időbeli sorrendje biztosított valami minimális szerkezetet – „cselekménynek” nem nevezhetjük –, de ez egyre több problémához vezetett. Részben azért, mert Burroughsnak írástechnikai és alkati nehézségei is voltak a realista narratíva fenntartásával, és ezt a gyakori hiányosságot később kísérletező szerzőként fordította előnyére. Sőt abbéli törekvésében, hogy a szöveget megtartsa „lényegre törőnek”, úgy döntött, kihúz néhányat a legizgalmasabb passzusok közül, amelyekről úgy vélte, elkalandoznak a történet fő csapásirányától. De ez a problémája csak súlyosbodhatott, amikor már nem a biztonságos múltbéli eseményekről írt, hanem elkezdett a sokkal közelebbi jelen tapasztalataival foglalkozni. Miközben egy olyan traumával élt együtt, amelyet magának okozott, Burroughs képtelen volt írni róla, de a hatását sem hagyhatta figyelmen kívül; egy mindinkább megterhelő időszakban fejezte be a Narkóst, és ez látszik is a regény utolsó negyedén.

Ha találunk is logikus magyarázatot arra, miért hagyta ki írótársait, Ginsberget és Kerouacot, ez sem magyarázza meg a másik kulcsfontosságú döntést, hogy Burroughs miért választott az irodalomtól ennyire idegenkedő alteregót: a futó utalások, amelyeket Lee tesz a populáris kultúrára (George Raft, Jimmy Durante, Louis Armstrong – érdekes hármas), éles kontrasztban állnak a Queer utalásaival (Frank Harris és Jean Cocteau), mely regényt akkor kezdte el írni, amikor még nem fejezte be a Narkóst). Leveleiben Burroughs néha „Cocteau cuccának” nevezi az ópiumot, amivel az Opium: Diary of a Cure-ra utal, de egy ilyen utalás a francia szerzőre teljesen idegen lenne a Narkós Leejétől. A Prológusban ugyan találunk irodalmi hivatkozásokat – „Oscar Wilde-ot, Anatole France-t, Baudelaire-t, még Gide-et is” –, ezeket arra használja, hogy megkülönböztesse a fiatal Burroughst/Leet a korabeli „amerikai fiúktól”. A Prológusban Burroughs arról is ír, hogy „nagy hatással volt rá egy betörő You Can’t Win című önéletrajza”, és ez sok szempontból kulcsfontosságú utalás, amely rengeteget elárul a Narkósról és a sajátos viszonyról, amelyet fenntart irodalom és való élet között.

Hatvan évvel azután, hogy először olvasta, Burroughs élt a lehetőséggel, és azzal viszonozta az élményt az álneves Jack Blacknek, hogy előszót írt a You Can’t Win új kiadásához (New York: Amok Press, 1988). Ebben felidézi, hogy mennyire „magával ragadta a bepillantás az alvilág lepusztult albérleteibe, biliárdszalonjaiba, kuplerájaiba és ópiumbarlangjaiba a kóterekkel, srenkesekkel meg csövestanyákkal”. Ennek kapcsán két dolgot állapíthatunk meg: az első magától értetődő, a második könnyen elkerülheti az ember figyelmét. Az első, hogy milyen színtiszta örömmel használja Burroughs Jack Black törvénytelen határvidékének zsargonját, ízlelgeti a szófordulatokat, amelyek egyértelműen egy elveszett világra emlékeztetik, az éjszakai félvilágra, amelyet csillogásba vont a nosztalgia. Burroughst, aki maga is belevetette magát Damon Runyon színes nagyvárosi kavalkádjába, kétszeresen is magával ragadta a törvényen kívüli közeg és annak érzékletes szlengje, ami a Narkósban is tetten érhető. Ezt kaphatta a You Can’t Wintől („az alvilág gyorsan lecsap a furcsa szavakra”, állapítja meg Black), és valamivel később valószínűleg David Maurer The Big Conjától (1940), amely klasszikus mű volt az aranykorról, a korai húszas évek szélhámosainak módszereiről és szlengjéről.{5} Maurer gazdag simlis arcképcsarnoka ahhoz a színes, de eltűnőben lévő életformához tartozott, amely kívül esett Burroughs biztonságos, középnyugati kertvárosi gyermekkorán, ám a Narkósban ő maga is valami hasonlót keltett életre: Metrós Mike, Görög George, Pantopon Rózsa, Londiner Louie, Eric, a Buzi és a Fekete Rohadék – ők Haskás Kölyök és Nyálas Bob rokonai Maurer könyvéből, meg Szentfazék Kölyökéi, Vigyoriéi és Sótömb Maryéi Jack Blackéből.

E forrásokból merítve Burroughs a Narkósban megmutatja, mennyire érzékeny a speciális tolvajnyelvek különböző funkcióira. Láthatjuk, ahogyan a nyelv térképét nyújthatja egy tolvaj vagy egy drogfüggő titkos életének, amelyet szinte egy egész alternatív világként ábrázol. „Az élet az anyagra szűkül, a napi adag, aztán várni a következőt, dugicuccok, receptek, tűk és csepegtetők.” A függő számára a szleng felveszi az anyag szerepét. „A heroin volt a jelvényünk ‒ mondta Rodney King, Charlie Parker, a nagy bebop narkós egykori partnere. ‒ Azt üzente, mi képben vagyunk. Te nem. A heroin tagsághoz juttatott egy különleges klubban, és ezért a tagságért minden másról lemondtunk a világban.”{6} Tudatában annak, hogy a régi szubkultúrák eltűnnek, és újak jelennek meg a helyükön, a Narkós egy késői szakaszában Burroughs beszámol a New York-i színtér friss változásairól legutóbbi ottjárta óta, hogy felhívja rá a figyelmet, a szleng módosulása miként képes meghatározni egy életmódot, és akár a jelszavak, belépést biztosítani hozzá: „Megtanultam az új anyagos szótárat: »gyep« a fűre, »bevarr« a letartóztatra, a »frankó« pedig többfunkciós szó…”

Cab Calloway a Hepster’s Dictionaryben azt írja, a hip kifejezés azt jelenti, „tapasztalt, kifinomult, csizmában él”, ahol az utolsó szófordulat arra utal, hogy valaki az utcán él, ismeri az utcát – és Burroughst ebben az értelemben bizonyára az vonzotta, hogy a hivatalos kultúrából származó kívülállóként bennfentes tudáshoz jut, megismeri a dörgést. Saját szótári definíciója a hip szóra az olvasónak szánt ravasz feladványként mutatja fel ezt a logikát: „Ezt a kifejezést nem lehet meghatározni, mert ha nem »vágod«, mit jelent, senki sem tudja elmagyarázni neked.” Mint Burroughs a Meztelen ebéd elején megmutatja, egy átlagjani, aki „menőnek akar látszani”, tökéletes célpont; a Narkós figyelmezteti az olvasót, aki éhezik a tudás közvetett izgalmára, igaz, a konkrét tapasztalat kockázatai nélkül, de legalább ennyire kelepcét is állít, mint Maurer valamelyik szélhámosa.

A You Can’t Win elején Black beszámol ifjúkori rajongásáról Jesse Jamesért – ez az 1880-as évek eleje lehetett –, és így zárja gondolatait: „Visszanézve tisztán látom a James fiúk és a hasonló alakok hatását abban, hogy kalandozásra és később bűnözésre adtam a fejem.” Kaland és bűn: a Narkós Prológusában Burroughs kifejti, hogy csapdába esve St. Louis nagypolgári kertvárosában és elvágva a városi élettől a családja pénze által, ez a két fogalom szinonimának tűnt. A You Can’t Win bizonyosan a kalandok és a bűn, majd később az írás felé terelte Burroughs érdeklődését. De még valamit elhallgatott a Prológusban, és az „ópiumbarlangok” említésével csak futólag utal rá a You Can’t Winhez írt előszavában is. Habár ez teljességgel jellemző a Narkósra – pontos életrajzi adatokkal szolgál, de elmulasztja megadni hozzájuk a kulcsot –, felvetődik a kérdés: miért mulasztotta el megemlíteni, hogy Jack Black függő volt, amikor ez egyértelműen közrejátszott abban, miért volt vonzó a könyve a fiatal Burroughs számára és közvetlenül is fontos a Narkós szempontjából?

A legvalószínűbb magyarázat, hogy minden utalást el akart kerülni élményeinek és szövegeinek irodalmi eredetére, elejét akarta venni a gondolatnak, hogy ezeket könyvolvasás ihlette. Ez a húzás segített tisztes távolságban tartani a Narkóst Coleridge és De Quincey nagy, romantikus hagyományától, amelyet Burroughs behatóan ismert. Az, hogy megfosztotta Leet saját irodalmi tudásától és ambícióitól, és egy amerikai tolvaj névtelen vallomásait részesítette előnyben a romantikus költők és az európai modernisták helyett, bizonyára annak tudható be, hogy olyan írónak akart tűnni, aki csizmában él.

„Most felkapott téma”

Fél évszázad távlatából visszatekintve az elismerés, amellyel Burroughs a You Can’t Win előtt adózott, ugyanígy elmondható a Narkósról is: „Rögzítette a jellegzetesen amerikai életmód egy fejezetét, amely mostanra örökre elveszett.” Ám 1952 nyarán, amikor gondterhelt volt az A. A. Wynnel való alkudozás miatt, Burroughsnak nagyon is kortárs mű lebegett a szeme előtt. Júniusban azt írta Ginsbergnek: „Kiadja a JUNK-ot, vagy sem? Két könyv máris megjelent a témában – a DOWN ALL YOUR STREETS és az H IS FOR HEROIN. Szerintem a csapból is ez fog folyni. MOST kell kiadni, különben lemaradunk, és elveszítjük az előnyt, amit a naprakészség jelent… Ez most felkapott téma, de nem sokáig marad az.”{7} Habár az utolsó pontban tévedett – ez a téma sosem megy ki a divatból –, érvei árulkodók.

Leonard Bishop Down All Your Streets című hosszú első regénye a New York-i bűnözésről és droghasználatról mérsékelt kritikai sikert és jó eladásokat hozott a szerzőnek, amikor a Dial Press 1952-ben kiadta. David Hulburd H Is for Heroinja („Egy tizenéves kábítószerfüggő lány elmondja történetét”) huszonöt centes ponyva volt a Popular Librarytől. Ekkorra Burroughs elfogadta, hogy az Ace, a ponyvapiac viszonylag új, középkategóriás szereplője a legjobb választása a Narkóshoz. De kezdetben a New Directionst, James Laughlin egyszemélyes kiadóját szemelte ki, amely modernista irodalomból álló rendkívüli címlistájáról volt híres, és arról, hogy izgalmas, új tehetségeknek biztosít megjelenést.

Egy éven át Ginsberg és Kerouac egyaránt lobbizott Laughlinnál Burroughs érdekében a Narkóst javasolva, és Kerouac 1952 februárjában ezekkel az árulkodó sorokkal zárta egy levelét (Ginsberg nyomán): „Nagy kár lenne, ha végül elveszne az olyan olcsó, huszonöt centes Gold Medal- vagy Signet-ponyvák között, mint az I, Mobster.”{8} A Narkós Ace Double Book-kiadása (párban Maurice Helbrant Narcotic Agent című visszaemlékezéseinek utánnyomásával harmincöt centért) egyértelműen a drogériák és újságosbódék ponyvakínálatába száműzte Burroughst a komoly, keményfedeles könyvek polcai helyett. Nem teljesen haszontalan elgondolkodni azon, mi történt volna Burroughs első könyvével, ha nem az Ace Booksnál, hanem a New Directionsnél jelenik meg – akár a fogadtatás (az Ace-kiadásból százezer példány fogyott az első évben, de nem jelent meg róla irodalmi kritika), akár a konkrét tartalom szempontjából. Mint később részletesebben is látni fogjuk, a Narkós végső formájára és tartalmára közvetlen és közvetett módon is komoly befolyással bírt a kiadója.

A piac, amelyre Burroughs elkerülhetetlenül belépett, látványos kontrasztot alkotott a témáról írott egyik jóval híresebb és a szerző által kétségkívül ismert regénnyel: ez volt Nelson Algrentől a The Man with the Golden Arm. A Pulitzer-díjra jelölt kötet azonnal az ötvenes évek hírességei közé emelte Algrent, és az, ahogyan Frankie Machine-t, a címbeli rosszéletű, pókerosztóként dolgozó heroinistát ábrázolta, ugyancsak nagy hatással bírt: mint David Courtwright megállapítja az amerikai ópiátfüggőségről írt történeti munkájában, Algren hőse meghatározó generációs elmozdulást jelzett a kábítószerfüggőkre vonatkozó kulturális sztereotípiában, amely a háború utáni nyilvánosság szemében megegyezett a simlis utcai bűnözőével.{9} Ám a dolog iróniája, hogy Algren irodalmi törekvései és kábítószeres tapasztalatai messze voltak az utcai szinttől. Sőt, az ügynöke biztatta arra, hogy használja a heroint a cselekmény ürügyeként, miközben Algren, aki Simone de Beauvoirral levelezett, és irodalmi ösztöndíjakból élt, alig ismert hús-vér heroinistákat.

1950 márciusában, miközben Burroughs elkezdett dolgozni a Narkóson, Algren meghívásokat kapott Hollywoodba (a regényéből készült filmet Otto Preminger rendezésében és Frank Sinatra főszereplésével 1956-ban mutatták be), és Eleanor Roosevelt adta át neki a Nemzeti Könyvdíjat a Waldorf-Astoria hotelban. Bár utóbbi eshetőség nem igazán fenyegette Burroughst, mindenképpen látnunk kell, a kiadásnak az Ace Booksszal fémjelzett kontextusa alapvetően közrejátszott abban, hogy 1953-ban Burroughs könyvét, amelyet nem a saját neve alatt adtak ki, és még csak nem is az ő címét használták, az irodalmi hírverés vagy a kritikai recepció minden formája elkerülte.

1952-ben Burroughs nagyon is tisztában volt vele, hogy a Narkós témája a szó több értelmében is felkapott dolog. Kiadói nézőpontból az a típusú történet volt, amelyik jól fogyott az újonnan felvirágzott ponyvapiacon. Ám az ország paranoiás és reakciós hangulata – a McCarthy-érában járunk – azt is jelentette, hogy ez veszélyes téma. A szélesebb körű félelmeken túl, amelyek a popkultúrát övezték, és többek között abból is fakadtak, hogy utánzásra sarkallhat, 1952-ben a ponyvaipart magát is kongresszusi vizsgálatnak vetették alá, és bűnösnek találták. Egy ponyvaregény a drogfüggőségről tehát két morális pánikot kínált egy áráért.

Ilyen idők terméke volt a Narkós, miközben az Ace Books egyszerre akarta kihasználni az érdeklődést – látványosan feltűnő, voyeurisztikus borítóval látva el a regényt –, és óvintézkedéseket akart tenni úgy, hogy egy sor rettegő kiadói megjegyzést helyezett el benne. Ám a Burroughs regényének cenzúrázására tett kísérletek ironikus módon az ellenkező hatást érték el. Fonák módon a szövegbe illesztett megjegyzésekből az alábbi két dolog valamelyikére lehet következtetni: ha nincs kiadói megjegyzés vagy cáfolat („az állítás hallomáson alapul”, vagy „elismert orvosi szaktekintélyek cáfolják”), akkor a szöveg csakis az igazat mondhatja; vagy a cenzori hang akaratlanul felhívja a figyelmet az igazán fontos tényekre. Az Ace egy kiadói megjegyzést is elhelyezett a könyvben (lásd a 4. függeléket), amely kijelentette, hogy a regény célja az elrettentés, mint írták: „Nem született még jobban kiszámított bűnözői vallomás az izgalomra éhes kamaszok elriasztására.” Az óvintézkedésekben rejlő irónia Burroughsnak is feltűnt, és a Junk elé szánt eredeti bevezetőjében (lásd a 2. függeléket) finomkodás nélkül közölte saját álláspontját: „A hivatalos propaganda szembehelyezkedik a narkóra vonatkozó tényekkel, ezért szinte semmi megbízhatót nem írtak a témáról.” A mítoszok felszámolása azért is volt fontos, mert mint Burroughs a saját bőrén is tapasztalhatta függőként, Amerikában az ötvenes években tetőzött a háború után járványos méreteket öltő heroinfogyasztás. Habár több is ennél, a Narkós pontos szemtanúi beszámoló az alapvető változásokról az érintettek körében.

A Narkós elején és a végéhez közelítve Burroughs utal az 1914-es Harrison-féle drogtörvényre. Kulcsfontosságú rendeletként a kábítószer-függőség jogi szabályozásában a törvény első változatát eredetileg adóügyi intézkedésnek szánták a piac szabályozására, de hamarosan olyan törvényként kezdték értelmezni, amely megtiltja az ópiumszármazékok behozatalát. Az 1914 februárjában született Burroughs élete egybeesik a drogtilalom világával, habár az egybeesés nem csupán szimbolikus jelentéssel, hanem szoros családi vonatkozással is bír. Miután egy orvosi kezelés során rászokott a morfiumra, a szerző nagybátyja, Horace Burroughs öngyilkosságot követett el alig pár nappal azután, hogy a drogtörvény 1915 márciusában hatályba lépett; a felismerés, hogy állapota hirtelen törvénybe ütközik, túl sok volt Burroughs eleve zaklatott elméjű nagybátyjának, de ő csak az egyik első volt a későbbi számtalan áldozat közül. Ám érdekes módon a Narkósban Burroughs nem emeli ki a Harrison-féle drogtörvényt olyan eseményként, amely a bűn világába kényszerítette a narkósokat, amikor elvágta őket törvényes forrásaiktól. Ezzel elkerült egy állítást, amelyről a függőség történetének közelmúltbeli kutatói bebizonyították, hogy elterjedt, de leegyszerűsítő mítosz, és elsiklik afelett, hogy már jóval az országos törvényi szabályozás előtt létrejöttek drogfüggő szubkultúrák. Ehelyett Burroughs számos magatartásformát megfigyel, ezáltal rendkívül pontosan és a fontos részletekre érzékenyen kirajzolja a droghasználat átalakulását egy negyvenéves periódus során.

Vegyük a könyv legelső utalását. A Prológusban Burroughs leírja, hogy gyerekkorában hallotta, ahogy a bejárónőjük ópiumszívásról beszél, és jelzi, hogy ez milyen hatással volt rá: „Ópiumot fogok szívni, ha nagy leszek.” Az anekdota valóságtartalma nem attól függ, hogy ténylegesen megtörtént-e, hanem a történeti pontosságától. David Courtwright szerint a fehér bőrű – tehát nem kínai – ópiumszívó a tizenkilencedik század végén tűnt fel Amerikában, és mindig is az alacsonyabb társadalmi osztályok félvilágához kötődött: prostituáltak, szerencsejátékosok, kisstílű bűnözők – és kelletlen bejárónők, akik nagypolgári családok befolyásolható gyermekeire vigyáznak. Valóban jelen voltak elterjedt félelmek, hogy az ópiumszívás átterjed a felsőbb osztályokra, főként a tétlenkedő gazdagokra. Az ópiumpipától megbűvölt dekadens arisztokrata sablonkarakterré vált, olyan toposszá, amelyet maga Burroughs is parodizált egy önarcképben, amely ott folytatja, ahol a Narkós prológusa abbahagyta: „Kisgyerekkoromban azért akartam író lenni, mert az írók gazdagok és híresek. Szingapúrban és Rangunban lézengenek, sárga nyersselyem öltönyben szívják az ópiumot.”{10} De az arisztokráciára és a művészekre vonatkozó áthallásai mellett azért is fontos az ópiumszívásra tett első utalás, mert amikor a szívható ópiumot kitiltó 1909-es törvényben megtiltották az anyag behozatalát, gyorsuló ütemben a heroinhasználat vette át a helyét.

A heroin elterjedése egybeesett egy jelentős elmozdulással a tipikus függő karakterében és környezetében, és e változások lényegét Burroughs olyan részleteken keresztül dokumentálja, amelyek egyébként jelentéktelennek tűnnének. Csak néhány elszórt példával: a Narkós 1945-ben kezdődik New Yorkban, a heroinhasználat ekkori nagyvárosi központjában, amikor az ellátási láncok helyreálltak a háború miatti anyaghiány után; Burroughs „Lehúzós Tony” néven hivatkozik olasz kapcsolatára a Lower East Side-on, és valóban ez volt az az időszak, amikor az olasz gengszterek átvették a zsidó terjesztők helyét, az utcai heroin tisztasága pedig rohamosan romlani kezdett, ami az intravénás használat elterjedéséhez vezetett a maximális hatás elérésének érdekében; a szerfüggőség kulcsfontosságú változása, amely miatt az alvilágba száműzték, az elmozdulás volt egészségügyi eredetétől, ezért egy olyan szereplő, mint Matty, akivel Lee Lexingtonban találkozik, az idősebb generációt képviseli („Egy orvos szoktatta rá az anyagra. – A büdös zsidrák – mondta Matty… De azt is bánni fogja, hogy megismert.”); a könyv elején Burroughs egy konkrét broadwayi háztömbre koncentrál, hogy körülírjon egy bizonyos típusú szerfüggőt a területével együtt („A hipszter-bebop narkósok sosem bukkantak fel a Százharmadik utcában. A Százharmadik utcai srácok öreg rókák voltak…”), ezzel fontos térbeli és időbeli különbségtétellel él, amely előkészíti későbbi megállapítását Mexikóban („Jampecek nem voltak köztük. A hipszterek lehúzódtak a föld alá.”), az etnikai dimenziót is megragadja (a széles, válltöméses jampecöltönyt mexikói amerikaiak hordták, és az egész az 1943-as dél-kaliforniai faji feszültségekhez és zavargásokhoz kötődik), s jelzi az igazi heroinista ellenkultúra fellendülését; a Narkós végén „országos hisztériáról” beszél, amely a Louisianában elfogadott „rendőrállami törvénykezés” nyomán terjedt el: ezzel az 1951-es Boggs-féle törvényre utal, amely egy olyan időszakban szabott ki szigorú és kötelező érvényű büntetéseket, amikor a háború utáni heroinjárvány valójában visszahúzódóban volt – ez annak jele, írta Burroughs egy ekkori levelében, hogy „a botrányos törvényeknek valójában csak politikai jelentőségük van”.

Végül különösen fontos a Narkósnak a lexingtoni Közegészségügyi Kábítószeres Klinikán játszódó hosszú szakasza, mert első kézből származó leírását nyújtja egy kulcsfontosságú szövetségi intézménynek, amely nem csupán a függőség kezelésében, de az orvosi kutatásokban (az ötvenes évektől titkos CIA-kísérleteket is végeztek) és négy évtizeden át a szakpolitikai irányvonalak alakításában is meghatározó volt. Lexingtont 1935-ben nyitották meg, amikor a függőséget közegészségügyi szempontból fertőző betegségnek tekintették, és mint Caroline Acker rámutatott, az itteni farmot úgy tervezték, hogy elkülönítse a drogfüggőket a börtönrendszertől, majd esetleg erkölcsi és társadalmi korrekciós technikákkal rehabilitálja őket.{11} 1946-ban hatszáz embert fogadtak Lexingtonban, 1949-ben közel háromezret, 1950-ben több mint ötezerötszázat. A látványos növekedést két meghatározó demográfiai változás idézte elő: mint Jill Jonnes megállapítja, 1949-ben 214 feketét vettek fel, 1950-ben 1460-at. A másik jellemző a szintén látványos emelkedés volt a fiatal drogfüggők számában, és 1951-ben nyitottak egy új, kifejezetten a fiatalokra szabott szárnyat, hogy megbirkózzanak a problémával; mint Bill Gains mondja kárörvendő vigyorral: „Igen, Lexington most teli van fiatal kölykökkel.”

Ha már szóba került, Bill Gainst érdemes kiemelnünk. Kegyetlen vámpírmosolyával ő a fontos kivétel, aki a Narkósban erősít egy bizonyos szabályt: „Ha van árud, természetes, hogy vásárlókat akarsz”, jegyzi meg Lee; de „Gains azon kevés narkósok egyike, aki tényleg külön örömmel nézte végig, ahogy nem használók rászoknak”. Burroughs megfigyelései a drogterjesztésről határozottan ellentmondanak az egyik tételnek, amit a Junk eredeti bevezetőjében úgy nevezett, a „hivatalosan támogatott mítosz”: „A függők rá akarnak szoktatni másokat az anyagra.” Itt ironikus módon arra utal, hogy egyedi kivételként a narkókereskedelem gazdaságtana valamivel erkölcsösebb, mint a felvilági üzleti életé. Burroughs egyszerűen nemet mondott az utánzásról és elrettentésről szóló, a morális álláspont felvételét sürgető elterjedt hidegháborús retorikára.

Harry J. Anslinger kábítószerügyi megbízott – aki szintén megjelentetett egy könyvet 1953-ban, The Traffic in Narcotics címmel –, ameddig csak lehetett, fenntartotta a hivatalos mítoszokat. Ám ahogy David Courtwright megjegyzi, a konkrét járványügyi adatok, mint például a Lexingtonba felvett betegek száma, valójában Burroughs állítását támasztják alá a Narkósban, miszerint a függőség nem erkölcsi hiányosság vagy pszichopatológia, amely büntető jellegű kezelést igényel, hanem érintkezés útján terjedő betegség. Burroughs, aki 1948 januárjában két hetet töltött Lexingtonban, egyetlen statisztikai adat volt a politikailag motivált és egyre szigorúbb drogellenes törvények látványos kudarcában. Ötven évvel később, egy olyan korszakban, amikor Amerikában félmillió szerhasználót csuktak le – ami még Burroughs váteszi erejét is meghaladó döbbenetes fejlemény –, a Narkós nyílt szembehelyezkedése a drogfüggőség témáját övező erkölcsi, orvosi, jogi és politikai képmutatással sajnálatos módon fontosabb, mint valaha.

Mindenesetre hiba lenne ennyivel lezárni, ahogy az is, ha Burroughs beszámolóit a drogterjesztésről csupán a kapitalizmus kritikájaként vagy a „heroin veszélyeiről” szóló mesékre adott csattanós válaszként olvassuk. Összességében, és nemcsak irodalmi okokból, Burroughs regénye túlmutat a merész és éles eszű riportnál, s nem is tekinthetjük pusztán annak. Tárgyilagos megfigyeléseiből elmélkedő meglátások fakadnak, csapongó tudományos fantazmagóriák a függőségről, és az eredeti bevezetőből egyértelműen kiderül, hogy mindez egyetlen tézis felé mutat. Például itt teszi egyértelművé a logikát a regény számos képe mögött, amelyek arra utalnak, hogy a drog önmagában is valamiféle testetlen vámpír, amely a használóiból táplálkozik. „Az ember nem tud szabadulni az érzéstől, hogy a heroin bizonyos értelemben élőlény”, „a narkó élősködő”, és így tovább. Mielőtt tovább fűzhette volna ezt a gondolatmenetet, Burroughsnak meg kellett írnia a Queert – amely sok szempontból nyilvánvalóan kevésbé fajsúlyos szöveg, bizonyos értelemben mégis elengedhetetlen a fejlődéséhez –, de Burroughs itt tette meg első lépéseit elmélete felé a vírusról, amely a Meztelen ebédtől kezdve írásainak központi témája lesz. Másképp fogalmazva, a Narkós útkereső regény kezdetleges formában, kísérleti szöveg, mint mindaz, amit Burroughs később írt, és az általa kihúzott bevezető utolsó sora lehetne az egész életmű tételmondata: „Kiindulási alapként használom az ismert tényeket, hogy megpróbáljak eddig ismeretlen tényekig eljutni.”

•

Burroughs 1950 elején kezdte el írni a Junkot, és az Ace Books 1953. április 15-én adta ki a Narkóst, de ami a kézirattal a két dátum között és az azóta eltelt időszakban történt, sokat elárul Burroughs korai pályájáról, és jelentősen módosít írói indulásának közkeletű felfogásán. Mivel ez egy bámulatosan összetett epizódja egy sokkal nagyobb történetnek, amelyre máshol már kitértem,{12} itt most a legkézenfekvőbb kérdésre fogok koncentrálni, nevesül, hogy ennek az eseménysornak az összerakosgatása hogyan teszi most először lekövethetővé az első Burroughs-regény valódi szerkesztésének és kiadásának történetét jelen kötetig.

Burroughs kéziratának történetét három szakaszra oszthatjuk. 1950 végére elkészült egy százötven oldalas vázlattal, amelyet Alice Jeffries, a Mexikóvárosban élő amerikaiak közösségéhez tartozó egyik barátjának felesége gépelt be neki. A kéziratot ez év decemberében küldte el Burroughs Lucien Carrnak – Ginsberg az amatőr irodalmi ügynök szerepében később került a képbe –, a kézirat huszonkilenc fejezetből állt (harmincig megszámozva, de rejtélyes módon nem volt nyolcadik fejezet), és azon a ponton ért véget, amikor Lee először találkozik Öreg Ike-kal az ügyvédje irodájánál (223. oldal). A Burroughs-kutatók sokáig azt feltételezték, hogy az eredeti kézirat elveszett, de valójában, habár néhány oldal hiányzik belőle, a Columbia Egyetemen őrzik. Burroughs rengeteg részletet átírt 1951 és 1952 során, de sosem cserélte le a teljes kéziratot. Majd 1951-től kezdve írt néhány rövid betoldást, elkezdte az általa „mexikói szakasznak” nevezett részt, és áprilisban úgy döntött, kihúz egy fontos szöveget: kiveszi a huszonnyolcadik fejezetet, azt a hosszú kitérőt, amelyben Wilhelm Reich elméleteit alkalmazta a függőségre. A második fázis 1952 elején kezdődött, amikor Burroughs további kisebb betoldásokat írt, és márciusban egy újabb jelentős részt kihúzott: kivette a huszonhetedik fejezetet, amely hosszan kitért a Rio Grande Valley gazdaságára. „Abból kiindulva – mondta Ginsbergnek –, hogy szorítkozzunk szigorúan a történetre.”

A kézirat történetének harmadik része a legfontosabb és legárulkodóbb, de mivel számtalan szöveg több helyen volt szétszórva, vagy látszólag elveszett, mostanáig lehetetlen volt pontosan rekonstruálni. Ez 1952 áprilisára datálható, amikor Ginsberg közölte A. A. Wynnel, hogy Burroughs elkezdte a Queert, amelyet bár első szám harmadik személyben írt, a Junk folytatásának szánt. Burroughs legnagyobb bosszúságára Wyn húzta az időt a tárgyalásokkal, hogy megnézhesse az új kéziratot, mert azt forgatta a fejében, hogy beilleszti a Junk végére; de amikor júniusban elolvasta, Burroughs mit írt addig, visszadobta (nem annyira a homoszexuális tartalom, hanem a szöveg jelentősen eltérő minősége miatt). Wyn ezúttal további negyven oldalt követelt a Junkból, mielőtt igent mondana a szerződésre. Burroughs kikelt magából – Wyn már eleve arra kérte, hogy írja meg az önéletrajzi Prológust –, és válaszul nem volt hajlandó elkezdeni a munkát az új anyagon, amíg alá nem írják a szerződést, ami július 5-én meg is történt. Augusztus 15-i határidővel Burroughs kötelességtudóan befejezte a prológust, és végzett egy harmincnyolc oldalas kézirattal („Nem vagyok maradéktalanul elégedett vele – mondta Ginsbergnek –, főleg nem a kurva előszóval.”).{13}

Egy kétoldalas betoldástól eltekintve 1977-ben ez a később leadott szöveg megfelel a megjelent regény utolsó negyedének (223-277. oldal). Az ebben részletezett eseményekből kiindulva az új kézirat utolsó nyolc oldalát csak nulláról írhatta 1952 júliusában, míg az első tíz oldal a „mexikói szakaszból” építkezhetett, amelyet Burroughs 1951 tavaszán kezdett el. Ám most már látható, hogy a nagy középső rész, a kézirat több mint fele a Queer első feléből származó, kissé átdolgozott szöveg. Viszont az újonnan felfedezett kéziratok tüzetes összevetéséből kiderül, hogy Burroughs hogyan, hol és miért szerkesztette egybe a két kéziratot, sőt megmutatja, hogy miként vágta szét a fénymásolatait és illesztette össze a törékeny darabokat. A szövegek kannibalizációja, ami Burroughs írói gyakorlatának jellegzetes védjegye lesz, most teszi nagyon pontosan láthatóvá a kapcsolatot a két regény között, lehetővé téve az olvasóknak – és a kritikusoknak – az új olvasatot, ha összezavarta volna őket a hirtelen és látványos váltás a kettő között.

Amint az Ace Books megkapta Burroughs kéziratát, a szerkesztők munkához láttak. 1952 decemberében úgy döntöttek, hogy egy kötetben adják ki a Narcotic Agenttel („borzalmas ötlet”, morgott Burroughs, habár később azt mondta, hogy a memoár „nem olyan rossz, mint számítottam rá”). Miután a regényt tizenöt fejezetre osztották, több bekezdést kihúztak, két tucat helyen cenzúrázták (hol kisebb mértékben: például a „basznák meg”-ből „senkiháziak” lett, máskor jelentősebb változtatásokkal élve), és hozzáadtak hét szerkesztői megjegyzést. Végül 1953 februárjában az Ace megakasztotta a kiadási folyamatot, mert megtudták, hogy Burroughs, aki éppen Közép- és Dél-Amerikában utazgatott, írni akar a yage nevű kábítószer nyomában tett felfedezőútjáról. A szerző nem hagyta, hogy még egyszer átvágják – „megint a régi trükk: két könyv, egy előleg” –, és két hónappal később a kötetet már kapni lehetett Amerika összes vasútállomásán.

Az első Ace-kiadás 113 170 példányban fogyott áprilistól 1953 végéig (96 382 az Egyesült Államokban, 16 578 Kanadában, a maradékról nincs információ), és 1129,60 dollárt hozott, de Burroughs nem kapta meg a neki járó százalék-alapú honoráriumot, és ezután rendszeresen panaszkodott, hogy az Ace nem tartotta be a szerződés rá vonatkozó részét. Ginsbergnek ezalatt más kifogása támadt. Miután októberben tárgyalt Wynnel, a Narkóst keresve ellenőrizte az összes utcai árust és könyvesboltot a Times Square-en, a Negyvenkettedik utcában és a Greenwich Village-ben, de nem talált eladó példányt. Mivel, ahogy később szóvá tette Wynnek, ott a legkeresettebb a heroin és ezzel együtt egy Narkós című könyv, ez felveti az érdekes kérdést, honnan származik Burroughs regényének százezer olvasója, kik ők és mit fogtak fel a regényből.

A Digit Books 1957-es utánnyomásától eltekintve a Narkóst nem adták ki önállóan – és főleg nem Burroughs neve alatt – az 1964-es Ace-kiadásig, amely 1970-ben és 1973-ban újra megjelent, miközben további kiadások jöttek ki az Olympia Pressnél (1966, utánnyomás 1969-ben és 1972-ben) és a Bruce and Watsonnál (1973). Hollandtól a japánig lefordították, köztük olaszra (La scimmia sulla schiena – A majom a hátamon címmel), és ebben szerepelt egy cikk az apomorfinos kezelésről, amelyről Burroughs azt kérte, hogy hozzák le újra az 1964-es Ace-kiadásban („a cikk méltóságot és célt adna az újrakiadásnak”),{14} de nem járt sikerrel. A hetvenes évek közepén Burroughs az ügynökén, Peter Matsonon és az ügyvédjén, Eugene Winicken keresztül végre lépéseket tett az Ace Books ellen szerződésszegés miatt, elsöprő erejű keresetet nyújtott be, és visszaszerezte a regény jogait. Ez elvezetett az 1977-es új Penguin-kiadáshoz és a számos változtatáshoz, javításhoz és a kihagyott szövegrészek helyreállításához, amit James Grauerholz végzett el Burroughs engedélyével.

A Junkie első kiadása és a Junky között számtalan különbséget találhatunk, de ezek dióhéjban összefoglalhatók. Megváltoztatták a címet (és elhagyták az alcímet), kihagyták az ajánlást („A. L. M.-nek” – rejtett utalás Adelbert Lewis Markerre, Allerton való életbeli eredetijére, aki Lee vágyainak tárgya a Queerben); Carl Solomon Szerkesztői megjegyzését lecserélték egy új bevezetőre Allen Ginsbergtől, az Ace fejezetfelosztását folyamatos szövegre cserélték, amelyet csak térközök tagolnak; átszabták a bekezdéseket; visszavonták a cenzori belenyúlásokat, és nagyjából egy tucat eredeti nevet helyreállítottak, a szerkesztői megjegyzéseket törölték, a fogalomtárat áthelyezték a könyv végére; számos hibát javítottak; számos új hibát vétettek (melyek közül néhány az 1973-as Ace-kiadás hibáinak tudható be ‒ ez volt a Penguin-kiadás alapja); és végül Burroughs eredeti kéziratainak számos felhasználatlan részét beszúrták a szövegbe, köztük a hosszú Rio Grande Valley-szakaszt. Összesen kétszázötven húzás, javítás és betoldás történt, ami magában a szövegben azzal járt, hogy amikor a Junkie-ból Junky lett, bővült háromezer-nyolcszázötven szóval, eltűnt belőle kevesebb mint száz szó, és egyéb, nehezen megfogható szempontokat tekintve úgy festett, mint egy másik regény.

A Junky (1977) teljesen csonkítatlan volt, de nem „hiánytalan” – abban az értelemben, hogy nem egyetlen megbízható kéziratot állítottak helyre, mert a szó szoros értelmében ilyen sosem létezett. A kéziratok felhasználása mindig érzékeny döntéseken múlik (kidolgozhatunk alapelveket, de muszáj rugalmasan alkalmazni őket), és véletleneken is (ellentétben egy kirakóssal, itt sosem tudhatjuk, hogy van-e még több felfedezésre váró kis darab), emellett az interpretáción (a további fellelt bizonyítékok nem mindig oldják meg az eldöntetlen kérdéseket). Azon túl, hogy több mint száz apróbb javítást és változtatást eszközöl, a Narkós e kiadása nagyjából ugyanannyi új anyagot tesz hozzá a szöveghez (nagyjából négyezer szót), mint a Junky tett a Junkie-hoz, de ennek módja óhatatlanul nagyon eltérő.

A Narkós e kiadása felhasználja a kéziratra vonatkozó új felfedezéseket, és jobban átlátja a korábbiakat: az 1952. júliusi kézirat középső részét, a Wilhelm Reichról szóló egész fejezetet, Burroughs eredeti bevezetőjét és a fogalomtár vázlatát,{15} a Queer kéziratát – ezek és a további töredékek elérhetetlenek voltak 1977-ben, vagy elveszettnek hitték őket. Másrészt viszont magának Burroughsnak a jóváhagyása már nem kérhető hozzá. Ez az egyik oka annak, hogy belementem a részletekbe, minél láthatóbbá akartam tenni az egyes kiadások közötti változtatások folyamatát és indoklásait, és ahol a hatásköröm bizonytalan vagy ennek következményei megkérdőjelezhetők, óvatosan nyúltam bele a szövegbe. Habár az utolsó szóig felettébb izgalmasak, az új anyagok csaknem kétharmadát nem illesztettük be a szövegbe: több mint ötszáz szót a Junky és a Queer kéziratából jegyzet formájában közlünk, és ennek legjava, kezdve a legfontosabb anyagokkal, a függelék egy rövid fejezetébe került.

Az 1. függelék, a rég elveszettnek hitt 28. fejezet (amelyet a Stanford Egyetem Ginsberg-gyűjteményében találtak meg), olyannyira megkerülhetetlen, hogy talán csábító lett volna visszailleszteni a Narkósba. Nyilvánvalóan sokkal többet elárul, mint a Rio Grande Valley-ről szóló szakasz, amely közvetlenül előtte szerepelt a kéziratban, és Burroughs szintén a kihúzása mellett döntött. De ez nem csak annak a kérdése, hogy tiszteletben tartjuk-e a szerző egyértelmű múltbéli döntését. („Reich cakompakk törölve lesz” ‒ mondta Ginsbergnek 1951 májusában. „Nem érzem, hogy a Reichról szóló filozofikus szakaszoknak itt a helyük, megakasztják a történetet” – ismételte 1952 áprilisában.) Szintén kérdés, hogy a fejezet visszaállítása milyen hatással lett volna a szöveg többi részére.

Habár megakasztja a narratívát, prózája pedig szokatlanul lapos, és nélkülözi a máshol tapasztalható megtévesztő gördülékenységet és ritmust, a valódi oka annak, hogy Burroughs ki akarta húzni, egyértelműen az, hogy teljesen más fényben láttatja a regény többi részét. Burroughs hirtelen átvált a saját hangjára, mintha megkönnyebbülne, hogy megszabadulhat elbeszélőjének korlátaitól, és előbukkan egy spekulatív filozófus, a függőség elméletírója. Elképzelhetetlen, hogy William Lee elolvassa Reichtól a The Cancer Biopathyt (mint Burroughs megtette 1949 júniusában), vagy orgongyorsítót építsen (mint novemberben tette), viszont ez a szakasz felhívja a figyelmet a regényben elszórtan előforduló hasonló szövegrészekre, amelyek könnyen elkerülhetik a figyelmünket. Továbbá valami mást is elárul Burroughsról. Reich valamikor Európa vezető pszichoanalitikus gondolkodója volt, de a háború utáni Amerikában áltudományt művelő sarlatánként kezdtek tekinteni rá. Burroughs néhány spekulációja a függőségről utólag rendkívüli jóstehetségről árulkodik, szó szerint váteszi, de más megállapításai alapján okoskodó amatőrnek tűnik, ütődött különcnek, aki „orgonokról” hadovál. Burroughs itt belátja, hogy könnyen „holdkórosnak” nézhetik. Tehát számos oka volt, miért húzta ki Reichot „cakompakk”.

Burroughs eredeti bevezetője (amely szintén a stanfordi Ginsberg-gyűjteményből származik) sokban hasonlít a 28. fejezetre, és nem véletlen, hogy a szerző 1952 áprilisában, egy időben azzal, hogy megerősítette a Reich-fejezet kihúzását, az átírása mellett döntött. Felismerte, hogy folyamatos átírásainak köszönhetően a regény megváltozott, és míg néhány részlet a 28. fejezetből átkerült az új, önéletrajzi prológusba, amelynek megírására felkérték, az eredeti bevezetőből semmi sem maradt. Ez újfent sok szempontból árulkodó szöveg, amely a függők hormonegyensúlyáról spekulál, lándzsát tör az antihisztaminos kezelések mellett (a csodaszernek tekintett antihisztamin Burroughs számára egyértelműen az apomorfin előfutára), és teljességgel egyértelművé teszi, hogy mindenképp meg akarja haladni az elterjedt mítoszok hamis információit.

Burroughs levele A. A. Wynnek (Ginsberg-gyűjtemény, Columbia Egyetem), amelyet 1959 körül írt, de valószínűleg sosem adott postára, két okból szerepel a kötetben.{16} Egyrészt indokolja az Ace Booksnak a szerző engedélye nélkül végrehajtott módosításai kijavítását, mely módosításokra szemléltető példákat is hoz, mint a kézirat „legvérlázítóbb megcsonkításait”. Másrészt megmutatja, mennyire ügyel Burroughs a részletekre, nem csupán a pontos szóhasználatnak, de a regény egészének szempontjából is. „Egy évig dolgoztam a kéziraton. Minden szót többször ellenőriztem.” Ez jobb belátásra térítheti azokat, akik úgy vélik, Burroughs nyakló nélkül ontotta magából irományait. Pontosabban kiderül belőle, hogy míg a Meztelen ebédben – amely 1959-ben jelent meg – és korai cut-up szövegeiben ténylegesen használta a véletleneket, és nem törődött azzal, amit más szerzők hibának tekintettek volna, ez első regényére nem vonatkozik.

A 3. függelék Ginsberg „Méltatása” 1952 áprilisából (első megjelenés: Deliberate Prose: Selected Essays, 1952-1995), amely abból a szempontból is különösen érdekes, hogy teli van Burroughs életével kapcsolatos tárgyi tévedésekkel. Sőt, izgalmas kontrasztban áll Burroughs Prológusával, amelyet az Ace tényleg közölt, főleg ha mint a belsős bizonyítékok sugallják, Burroughs tényleg Ginsberg vázlata alapján írta saját önéletrajzának első változatát. Ez vonatkozik számos itteni részletre: Ginsberghez hasonlóan Burroughs az olvasmányai között említi Gide-et és Baudelaire-t, de Cocteau Opiumát (fentebb részletezett okok miatt) és W. B. Yeats A Visionjét nem (amely filozófiai munkának túl zavaros és fésületlen); Burroughs megtartotta az ujjperce levágásáról szóló történetet, de kihagyta Joan lelövését és első felnőttkori kísérletét a fikcióírásra Twilight’s Last Gleaming címmel (amelyre Ginsberg „húszoldalas, rövid színdarabként” hivatkozik) további utalásokkal egyetemben a Narkós irodalmi hátterére. Ugyanígy a szöveg abból a szempontból is érdekes, hogy megmutatja, Ginsberg mennyire tudatában volt, hogy Burroughs „fontos dokumentumot írt”, „az underground archívumát”. Másrészt viszont arról is árulkodik, Ginsberg milyen visszafogottan írt, vagy úgy érezte, vissza kell fognia magát, és a korszakra jellemző moralizáló nyelvezetet kell használnia (például „felszín alatti elhajlásokat” emleget, amikor a homoszexualitásról beszél).

Érdemes zárásként megjegyezni: Ginsbergnek a regény népszerűsítése érdekében tett erőfeszítései szempontjából ez csak a jéghegy csúcsa, miközben kevesek álltak Burroughs mellé. Mivel azt tervezte, hogy Kerouac és John Clellon Holmes neve alatt jelenik majd meg (mindketten a beat generáció elismert alakjai) Ginsberg a megjelenéssel egy időben még cikket is írt, amelyet David Dempsey-nek, a New York Times pletykarovatába szánt – csak éppen Kerouac dühösen visszautasította, hogy ehhez a nevét adja (vagy félelemből, hogy kábítószerekkel hozzák kapcsolatba, vagy a Holmesszal való irodalmi rivalizálása miatt). Nem lehet eléggé hangsúlyozni, hogy Ginsberg milyen fáradhatatlanul támogatta a Narkóst.

Az utolsó három függeléket azért adjuk közre itt újra, hogy teljessé tegyük a kiadástörténetet, mivel mindhárom bevezető szövegként jelent meg a korábbi három meghatározó kiadásban. Az első Carl Solomon két szövege, ezek közül a név nélküli Szerkesztői megjegyzés az árulkodóbb a Narkós első kiadásának elejéről, és egyértelműen számot tarthat történeti érdeklődésünkre. Ginsberg bevezetője az 1977-es Penguin-kiadáshoz pontosan leírja Solomon szerepét az Ace-kiadásban, de nemcsak emiatt nagyon tanulságos és értékes összefoglalása a történteknek. Habár ez a beszámoló sem teljes egészében megbízható, mert például Ginsberg arra utal, hogy a Rio Grande Valley-szakaszt az Ace törölte, miközben a bizonyítékok azt mutatják, hogy Burroughs húzta ki. Még fontosabb, hogy az összes bizonyíték ellentmond azon állításának, miszerint Burroughs konkrétan Ginsbergnek írta a Narkóst, fejezeteket küldve neki távoli levelezésük részeként (ennek a helyesbítésnek messzire vezető következményei vannak az átfogóbb történetben, amelyről már ejtettem szót). Mindkét életrajzírója kitér rá, hogyan kezdte el Burroughs írni a regényt: eszerint amikor legrégebbi barátja, Kells Elvins 1950 januárjában Mexikóvárosba költözött, egyszerűen arra biztatta Burroughst, hogy írjon naplószerűséget múltbéli tapasztalatairól drogfüggőként, és bár ez nem fedi a teljes valóságot, és pontatlan is, valószínűleg így történt a dolog.

De nem lenne helyes Ginsberg irodalomtörténeti pontosságával kapcsolatos szőrszálhasogatással zárni a Narkós bevezetőjét. Ginsberg mellette állt, amikor kellett, és eleve az ő utánajárásának köszönhető, hogy Burroughs regényét kiadták – ráadásul kik vagyunk mi, hogy megfellebbezhetetlen kijelentéseket tegyünk a „tényekről”? A Narkóst az teszi különösen izgalmassá, hogy az elején Burroughs mintha elhitte volna, hogy tehet ilyen kijelentéseket, és egy olyan időszakban ért véget, amikor már tudta, hogy ez nem lehetséges. Talán azért nem rántotta le soha a leplet szövegeinek eredetéről, mert a hiányos vagy pontatlan beszámolók tökéletesen megfeleltek olyasvalakinek, akinek van rejtegetnivalója (neki határozottan volt), de az is szempont lehetett, hogy kételkedett a valódi tudás igényével fellépő állítások értékében, és gyanakvással tekintett a hatókörükre. De a regény még így is rámutat az elmondhatatlanra, amely akár maga a narkós identitás, „nem sorolható be pontosan”, ezért ellenállhatatlanul csalóka marad, az orrunknál fogva vezet minket, de mindig kicsúszik a markunkból. „Nincs kulcs, nincs titok, amelyet valaki más át tud nyújtani neked” – Burroughs mégis ránk hagyott egy ellentmondásos kulcsot, egy makacs titkot, talán egy vallomást, de mindenekelőtt egy figyelmeztetést.

Oliver Harris

2002. szeptember

Prológus{17}

1914-ben születtem egy jókora, háromszintes téglaházban, egy nagy közép-nyugati városban. A szüleim jól éltek. Apám tulajdonosként vezetett egy fűrésztelepet. A házunk előtt gyep volt, mögötte kert, kacsaúsztató és körben magas fakerítés. Emlékszem, ahogyan a lámpagyújtogató meggyújtja az utcai gázlámpákat, a nagy, fekete, fényes Lincolnra, és ahogy eljártunk vele vasárnaponként a parkba. A biztonságos, kényelmes élet díszleteire, amelyeknek örökre búcsút inthetek. Előadhatnám a nosztalgiától fűtött szövegelést az idős német orvosról, aki a szomszédban lakott, a hátsó kertben rohangáló patkányokról, nagynéném elektromos autójáról vagy a házi varangyomról, amely a kacsaúsztatóban élt.

Ám a legkorábbi emlékeimet átszínezik a rémálomba illő félelmek. Féltem az egyedülléttől, féltem a sötétben, és féltem lefeküdni az álmok miatt, amelyekben a természetfeletti borzalom mintha mindig annak határán lett volna, hogy formát öltsön. Féltem, hogy egy napon felébredek, és az álom nem múlik el. Emlékszem, hallottam egy szobalányt az ópiumról mesélni, és hogy az ópiumszívás édes álmokat hoz, én pedig arra gondoltam: „Ópiumot fogok szívni, ha nagy leszek.”

Gyermekkoromban gyakran hallucináltam. Egyszer felébredtem a kora reggeli fényre, és azt láttam, hogy apró emberek játszanak a házban, amit fakockákból építettem. Nem éreztem félelmet, csak nyugalmat és ámulatot. Egy másik visszatérő hallucinációmban avagy rémálmomban „a falban lévő állatok” szerepeltek, ami egy furcsa, diagnosztizálatlan láz delíriumával kezdődött, amely négy- vagy ötéves koromban tört rám.

Haladó szellemű iskolába jártam a jövő derék polgáraival, a nagy középnyugati város jogászaival, orvosaival és üzletembereivel együtt. Félénken viszonyultam a többi gyerekhez, és tartottam a testi erőszaktól. Egy agresszív kis leszbikus folyton meghúzta a hajam, akárhányszor meglátott. Ma már beolvasnék neki, de évekkel ezelőtt leesett egy lóról, és nyakát szegte.

Nagyjából hétéves voltam, amikor a szüleim úgy döntöttek, költözzünk a kertvárosba, hogy „távolabb legyünk az emberektől”. Vettek egy nagy házat földdel, erdővel és halastóval, ahol már mókusok voltak patkányok helyett. Itt éldegéltek a kényelmes buborékjukban egy gyönyörű kerttel, elvágva a városi élettől.

Egy kertvárosi magángimnáziumba jártam. Nem voltam feltűnően jó vagy rossz sportoló, sem kiemelkedő vagy hátramaradó a tanulmányaimban. Egyértelműen nem ment a matematika és semmilyen műszaki dolog. Nem szerettem a csapatversenyeket, és ha tehettem, kerültem őket. Sőt, folyton lógtam. Szerettem horgászni, vadászni és túrázni. Többet olvastam, mint amennyi ekkoriban megszokott volt egy amerikai fiútól: Oscar Wilde-ot, Anatole France-t, Baudelaire-t, még Gide-et is. Romantikus érzelmek fűztek egy másik fiúhoz, és azzal töltöttük a szombatjainkat, hogy régi kőbányákat jártunk be, bicikliztünk, tavakban és folyókban horgásztunk.

Ekkoriban nagy hatással volt rám egy betörő You Can’t Win című önéletrajza. A szerző azt állította, hogy életének tetemes részét börtönben töltötte. Nekem ez jobban hangzott a középnyugati kertváros unalmánál, ahol az élethez fűződő minden kapcsolatot elvágtak. A barátomban szövetségest láttam, bűntársat. Találtunk egy elhagyott gyárépületet, betörtük az összes ablakát, és elloptunk egy vésőt. Lebuktunk, és apánknak ki kellett fizetnie az okozott kárt. Ezután a barátom „lekoptatott”, mert a kapcsolatunk veszélyeztette a társasági helyzetét. Beláttam, hogy a társasággal, a többiekkel nem lehetséges áthidaló megoldás, és gyakran egyedül töltöttem az időt.

A miliő üres volt, az ellenség rejtőzködött, én pedig magányos kalandokba keveredtem. Bűntetteim gesztusok voltak, nem hoztak hasznot, és a legtöbb esetben megtorlás sem követte őket. Házakba törtem be, és bejártam őket, anélkül hogy bármit elhoztam volna. Ami azt illeti, nem szorultam rá a pénzre. Néha kocsikáztam a vidéken a 22-es puskámmal, és csirkékre lövöldöztem. Féktelenül vezettem, és veszélyt jelentettem az utakon, mígnem egy baleset, amelyet rendkívül varázslatos módon karcolás nélkül megúsztam, megijesztett annyira, hogy óvatosabb legyek.

Felvettek a három nagy egyetem egyikére, ahol angol irodalomból diplomáztam, mert nem érdekelt más terület. Gyűlöltem az egyetemet és a várost, amely otthont adott neki. Azon a helyen minden halott volt. Az egyetem kamu brit intézmény volt, amelyet a kamu brit magániskolák végzősei töltöttek fel. Magányos voltam. Nem ismertem senkit, és a kívánatosak zárt társasága undorral tekintett az idegenekre.

Véletlenül megismerkedtem néhány gazdag homoszexuálissal a nemzetközi buzigarnitúrából, akik utazgatnak a világban, és folyton összefutnak a melegbárokban New Yorktól Kairóig. Láttam egy életmódot, egy szókészletet, célzásokat, egy egész szimbólumrendszert, ahogy a szociológus mondaná. De ezek az emberek többnyire seggfejek voltak, és a kezdeti ámulat után kiábrándultam a témából.

Amikor gyenge átlaggal lediplomáztam, volt letétben havi százötven dollárom. Ez a nagy gazdasági válság idején volt, nem lehetett állást találni, és egyébként sem tudtam olyan munkát elképzelni, ami érdekelt volna. Európában csavarogtam úgy egy évig. A háború pusztításának nyomai még érezhetőek voltak. Amerikai dollárért meg lehetett venni Ausztria lakóinak jelentős részét, legyenek akár nők, akár férfiak. Ez 1936-ban volt, amikor a nácik gyorsan erősödtek.

Visszamentem az Államokba. A letéti alapból munka vagy ügyeskedés nélkül megélhettem volna. De továbbra is ugyanúgy el voltam vágva az élettől, mint a közép-nyugati kertvárosban. Azzal bohóckodtam, hogy egyetemi pszichológiaórákra jártam és dzsúdzsucu-leckéket vettem. Úgy döntöttem, elmegyek pszichoanalízisbe, és három évig folytattam. Az analízis megszabadított a gátlásoktól és a szorongásoktól, ezért élhettem úgy, ahogy élni akartam. Analízisem során a fejlődés nagy részét annak ellenére sikerült elérnem, hogy az analitikusomnak nem tetszett az „orientációm”, ahogy ő nevezte. Végül letett az analitikus objektivitásról, és parasztvakításba kezdett. Én elégedettebb voltam az eredménnyel, mint ő.

Miután fizikai alkalmatlanságom okán öt tiszti kiképző programból utasítottak vissza, besoroztak, és bármilyen szolgálatra alkalmasnak minősítettek. Úgy döntöttem, nem fogom szeretni a sereget, és a diliházi papírjaimmal megúsztam – egyszer átmentem Van Goghba, és levágtam az egyik ujjpercemet, hogy lenyűgözzek valakit, aki tetszett nekem akkoriban. Az orvosok a diliházban nem hallottak még Van Goghról. Skizofréniával fogtak bent, hozzácsapták a paranoid jellemvonásokat, ezzel magyarázták, hogy tudom, hol vagyok, és ki az Egyesült Államok elnöke. Amikor a seregnél meglátták a diagnózist, azzal a megjegyzéssel szereltek le: „Ezt a személyt nem hívhatják be újra, és nem is minősíthetik át.”

Miután útjaink szétváltak a sereggel, különféle munkákat vállaltam. Akkoriban olyan munkát kapott az ember, amilyet csak szeretett volna. Dolgoztam magánnyomozóként, rovarirtóként, pultosként. Gyárakban és irodákban húztam az igát. Flörtöltem a bűnözéssel. De a havi százötven dollárom mindig megvolt. Nem szorultam pénzre. Romantikus szeszélynek tűnt, hogy veszélybe sodrom a szabadságom valami jelzésértékű bűncselekménnyel. Ekkoriban és ilyen körülmények között kerültem kapcsolatba a heroinnal, váltam kábítószerfüggővé, és tettem szert ebből fakadóan a motivációra, hogy a korábbiakkal ellentétben ténylegesen rászoruljak a pénzre.

Gyakran felteszik a kérdést: miért válik valaki drogfüggővé?

A válasz az, hogy általában nem áll szándékában függővé válni. Nem úgy megy, hogy felébredsz egy reggel, és eldöntöd, hogy drogfüggő leszel. Három hónapon át napi kétszer kell szúrni egyáltalán ahhoz, hogy kialakuljon a függőség. És addig nem is tudod, mi az igazi narkóbetegség, amíg többször rá nem szoktál. Csaknem hat hónapomba telt, hogy először rákapjak, és utána az elvonási tünetek enyhék voltak. Talán nem túlzás azt állítani, hogy nagyjából egy év és több száz injekció szükséges ahhoz, hogy valaki függővé váljon.

Persze fel lehet tenni a kérdéseket: egyáltalán miért próbáltad ki a kábítószereket? Miért használtad elég sokáig ahhoz, hogy függőség alakuljon ki? Az ember azért válik kábítószerfüggővé, mert semmilyen más irányba nincs erős motivációja. Automatikusan a narkó nyer. Kíváncsiságból próbáltam ki. Sodródtam, és ha anyaghoz jutottam, belőttem magam. Aztán rákaptam. A legtöbb függő hasonló élményekről számol be. Nem emlékeznek olyan konkrét okra, ami miatt a droghoz nyúltak. Csak sodródtak az eseményekkel, amíg rá nem szoktak. Ha valaki sosem volt függő, fogalma sem lehet arról, mit jelent úgy igényelni a narkót, ahogy egy függő igényli. Az ember nem dönti el, hogy függő lesz. Egy reggel arra ébred, hogy rosszul van, és onnantól függő.

Sosem bántam meg a kábítószeres tapasztalataimat. Azt hiszem, most, hogy bizonyos időközönként heroint használok, egészségesebb vagyok, mintha sosem szoktam volna rá. Ha az ember nem növekszik tovább, elkezd meghalni. Egy függő sosem hagyja abba a növekedést. A legtöbb használó bizonyos időközönként leszokik az anyagról, ami azzal jár, hogy a szervezete összezsugorodik, és lecserélődnek a narkófüggő sejtjei{18}. Miközben a belövés/belövés utáni vágy napi ciklusát követik, a használók folyamatosan zsugorodnak és növekednek.

A legtöbb függő fiatalabbnak néz ki, mint ahány éves valójában. Tudósok a közelmúltban kísérleteztek egy féreggel, amely képes összezsugorodni, ha megvonják tőle az élelmet. Azzal, hogy bizonyos időközönként összezsugorodott, így tehát a folyamatos növekedés állapotában volt, a féreg élettartama határozatlan idővel meghosszabbodott. Talán ha egy narkós folyamatosan a leszokás állapotában tudja tartani magát, csodás kort érhetne meg{19}.

A narkó sejtszintű egyenlet, amely általános érvényű tényekre tanítja a használót. Rengeteg mindent tanultam a droghasználatból: láttam, miként mérik az életet cseppentőkben és morfinoldatokban. Átéltem az elvonási tünetek gyötrelmét és a megkönnyebbülés örömét, amikor a narkóra éhes sejtek ittak a tűből. Talán minden gyönyör megkönnyebbülés. Megismertem a sejtszintű sztoicizmust, amelyet a narkó tanít a használónak. Láttam egy cellát teli elvonási tünetektől szenvedő narkósokkal, mind szótlanul saját nyomorúságukba dermedtek. Tisztában voltak vele, mennyire értelmetlen panaszkodni vagy mozogni. Tudták, hogy lényegében senki sem segíthet a másikon. Nincs kulcs, nincs titok, amit valaki más át tud nyújtani neked.

Megtanultam a heroin egyenletét. A heroin nem olyan, mint az alkohol vagy a fű, nem eszköz, amellyel jobban élvezhetjük az életet. A heroin nem buli. A heroin életmód.

Első drogos élményeimet a háború idején szereztem, 1944-ben vagy 1945-ben. Megismerkedtem egy Norton nevű férfival, ő akkoriban a hajógyárban dolgozott. Nortont, akinek az igazi neve Morelli vagy valami ilyesmi volt, békeidőben leszerelte a hadsereg csekkhamisítás miatt, és rossz magaviseletre hivatkozva szolgálatra alkalmatlannak minősítették. Úgy nézett ki, mint George Raft, csak magasabb volt. Próbált javítani az angoltudásán, és felvenni egy simulékony, előzékeny modort. Ám az előzékenység nem volt neki való. Nyugalmi állapotában az arckifejezése zord volt, és gonosz, és az ember mindig tisztában lehetett vele, hogy akkor is ilyen elvetemülten néz, ha ő hátat fordít neki.

Norton szorgosan dolgozott tolvajként, és csak akkor érezte jól magát, ha mindennap ellop valamit a hajógyárból, a munkahelyéről. Szerszámokat, konzerveket, munkaruhát, akármit. Egyszer felhívott, és közölte velem, hogy lenyúlt egy Tommy géppisztolyt.

– Szerinted találok rá vevőt? – kérdezte.

Azt feleltem:

– Lehet. Hozd át.

Kezdett beindulni a lakhatási válság. Heti tizenöt dollárt fizettem egy mocskos lakásért, amely a közlekedőfolyosóra nyílt, és ahová sosem sütött be a nap. Mállott a tapéta, mert a radiátorból szivárgott a gőz, amikor egyáltalán volt benne. A hideg ellen újságpapírral tapasztottam be az ablakokat. Nyüzsögtek a csótányok, de néha szétnyomtam egy-egy poloskát is.

A radiátor mellett ültem, kicsit nyirkosan a gőztől, amikor meghallottam Norton kopogását. Ajtót nyitottam, ő pedig ott állt a sötét folyosón, hóna alatt egy barna papírba tekert nagy csomaggal. Elmosolyodott, és azt mondta:

– Szevasz.

– Bújj be, Norton, vedd le a kabátod – feleltem.

Kicsomagolta a géppisztolyt, összeraktuk, és elkattintottuk az ütőszeget.

Azt mondtam, keresek rá vevőt.

– Hoppá – mondta Norton –, összeszedtem még valamit.

Lapos, sárga doboz volt, benne öt darab harminc milligrammos morfintubus.

– Ez csak ízelítő – mutatott a morfiumra. – Van még otthon tizenöt ugyanilyen dobozom, de többet is tudok szerezni, ha ezt elpasszolod.

– Meglátom, mit tehetek – feleltem.

•

Addig soha nem anyagoztam, és eszembe sem jutott kipróbálni. Keresni kezdtem valakit, aki megvenné a két holmit, így futottam bele Royba és Hermanbe.

Ismertem egy fiatal huligánt New York állam északi részéről, aki szakácsként dolgozott a Riker’s börtönben mondván, hogy addig is „meghúzza magát”. Felhívtam, és közöltem vele, hogy elpasszolnék valamit, majd megbeszéltünk egy találkozót az Angle bárba a Nyolcadik sugárúton, közel a Negyvenkettedik utcához.

A bár a Negyvenkettedik utcai simlisek, a hepciáskodó bűnözőjelöltek sajátságos fajtájának gyülekezőhelye volt. Ők állandóan „összekötőt” kerestek, aki megtervezi a balhékat, és pontosan megmondja nekik, mit csináljanak. Mivel egyetlen „összekötő” sem közösködött volna ilyen nyilvánvalóan alkalmatlan, szerencsétlen és sikertelen alakokkal, a simlisek keresgéltek tovább, és röhejes hazugságokat találtak ki arról, mekkorát szakítottak egy balhéval, miközben mosogatóként, csaposként és pincérként „húzzák meg magukat”, alkalmanként összevernek egy részeget vagy egy puhány buzit, és várják, várják az „összekötőt”, aki hoz egy nagy melót, és azt mondja nekik:

– Figyeltelek. Pont te kellesz ehhez a balhéhoz. Na idehallgass…

Jack – akinek révén megismertem Royt és Hermant – nem tartozott ezek közé az elveszett báránykák közé, akik várták a pásztort gyémántgyűrűvel és vállán átvetett pisztolytáskával meg kemény, magabiztos hanghordozással, amelyből kihallatszanak a kapcsolatok, csúszópénzek és balhék, hogy még a fegyveres rablás is könnyű és biztos sikernek hangzik tőle. Jack időről időre nagyot kaszált, és új ruhákban meg új kocsikkal bukkant fel. Emellett megrögzött hazudozó is volt, aki úgy tűnt, többet hazudik önmaga, mint bármilyen látható közönség miatt. Markáns, egészséges vidéki ábrázatán mégis akadt valami furcsán beteges. Testsúlya gyakran és hirtelen ingadozott, mint egy cukorbetegnek vagy májbajosnak. A súlyváltozásokhoz gyakran fékezhetetlen nyugtalansági rohamok társultak, és Jack ilyenkor eltűnt néhány napra.

Ez hihetetlen hatással bírt. Először üde képű kölyöknek láttad. Aztán nagyjából egy héttel később olyan soványan, besárgulva és ráncosan került elő, hogy rá sem lehetett ismerni. Arcára árkokat vont a szenvedés, de ez a szemén nem látszott. Csak a sejtjei szenvedtek. Neki magának – a tudatos egónak, amely az üveges, éber-nyugodt bűnözőszem mögül nézett kifelé – semmi köze sem volt elutasított másik énjének gyötrelméhez, az idegrendszer, a hús, a zsigerek és a sejtek kínjához.

Beült hozzám a bokszba, és rendelt egy whiskyt. Lehúzta, lerakta a poharat, majd fejét kicsit oldalra döntve rám nézett.

– Mije van a fickónak? – kérdezte.

– Egy Tommy géppisztoly meg úgy két és fél gramm morfium.

– A morfint rögtön el tudom passzolni, de a Tommyhoz több idő kell.

Bejött két nyomozó, és a pultnak dőlve beszélgettek a csapossal. Jack feléjük intett a fejével.

– A jardok. Járjunk egyet.

Követtem kifelé a bárból. Oldalvást slisszolt ki az ajtón.

– Elviszlek valakihez, akinek kelleni fog a morfin – mondta. – A címet felejtsd el.

Lementünk a Független metróvonal legalsó szintjére. Jack hangja, ahogy egy láthatatlan közönségnek szövegelt, nem akart elhallgatni. Tehetsége volt hozzá, hogy hangjával befurakodjon az ember elméjébe. Semmilyen külső zaj sem fojthatta el.

– Nekem mindig harmincnyolcast adj. Csak hátrahúzod a kakast, és elengeded. Százötven méterről bárkit leszedek. Nem érdekel, mit mondasz. A bátyámnak két 30-as kaliberű géppuskája van eldugva Iowában.

Kiszálltunk a metróból, és elindultunk a bérházak közti behavazott járdán.

– A fickó régóta tartozott nekem, fogod? Tudtam, hogy megvan neki a lóvé, de nem fizetett, úgyhogy megvártam munka után. Volt nálam egy rolni apró. Azért nem csukhatnak le, mert amerikai valutát tartasz magadnál. Azt mondta, le van égve. Eltörtem az állát, és elszedtem tőle a pénzem. Két haverja csak állt ott, de nem avatkoztak közbe. Villantottam nekik egy rugós kést.

Felmentünk a bérház lépcsőjén. A fokok kopott fekete fémből készültek. Megálltunk egy keskeny, fémborítású ajtó előtt, és Jack körülményesen bekopogott, úgy döntve fejét az ajtóhoz, akár egy kasszafúró. Nagydarab, petyhüdt, középkorú meleg nyitott ajtót, akinek az alkarján, de még a kézfején is tetoválások voltak.

– Ő Joey – mondta Jack, mire Joey:

– Üdv.

Jack elővett egy ötdolláros bankót a zsebéből, és átnyújtotta Joey-nak.

– Hozz nekünk egy üveg Schenley-t, okés, Joey?

Joey kabátba bújt, és lement.

Sok bérlakásban a bejárati ajtó közvetlenül a konyhába nyílik. Ez is ilyen lakás volt, és mi a konyhában álltunk.

Joey távozása után észrevettem egy másik fickót, aki ott állt, és engem bámult. Ellenségesség és gyanakvás hullámai áradtak nagy, barna szeméből, mint valami tévéadás. Szinte ütött a tekintete. A fickó alacsony volt, és nagyon sovány, nyaka elveszett az inggallérjában. Arcszíne barnából foltos sárgává fakult, vastag púderréteg igyekezett eltakarni egy pörsenést. Szája sarka sértett bosszankodásra görbült.

– Ki ez? – kérdezte. Mint később megtudtam, őt Hermannek hívták.

– Jó barát. El akar passzolni egy kis morfiumot.

Herman vállat vont, széttárta kezét.

– Nem igazán szeretnék bajlódni vele.

– Oké – felelte Jack –, akkor eladjuk másnak. Gyere, Bill.

Átmentünk a nappaliba. Állt ott egy kis rádió, egy porcelán Buddha, előtte fogadalmi gyertyával meg egyéb limlomok. Egy férfi feküdt egy heverőn. Felült, amikor beléptünk, és kedvesen elmosolyodott, kivillantva elszíneződött, barnás fogsorát. Déliesen, kelet-texasi akcentussal beszélt.

– Roy, ő a barátom – mutatott be Jack. – Eladna némi morfiumot.

A fickó ültében kihúzta magát, és lerakta lábát a kanapéról. Állkapcsa elernyedt, amitől üres lett az arckifejezése. Arcbőre sima és barna. Arccsontja széles, keleties. Füle éles szögben elállt aszimmetrikus koponyájától. Szeme barna volt, és furcsán ragyogott, mintha fénypöttyök csillogtak volna mögötte. A szoba fénye visszaverődött szemének pöttyeiről, akár egy opálról.

– Mennyid van? – kérdezte tőlem.

– Hetvenöt harminc milligrammos tubus.

– A szokásos ár két dollár hatvan milligrammonként – felelte –, de a tubusokért kevesebbet adnak. Túl sok bennük a víz, ezért ki kell nyomni belőlük az anyagot, aztán felmelegíteni. – Elhallgatott, arca kifejezéstelenné vált. – Adok egy ötvenet hatvan milligrammonként – mondta végül.

– Nekem megfelel, azt hiszem – válaszoltam.

Megkérdezte, hogyan tud kapcsolatba lépni velem, én pedig megadtam neki a telefonszámomat.

Joey visszaért a whiskyvel, és mind ittunk egyet. Herman bedugta a fejét a konyhából, és odaszólt Jacknek:

– Van egy perced?

Hallottam, hogy vitatkoznak valamin. Aztán Jack visszajött, Herman pedig a konyhában maradt. Mind ittunk pár pohárkával, és Jack sztorizni kezdett.

– A társam épp átkutatta a kéglit. A tulaj aludt, én meg egy méteres csővel álltam mellette, amit a fürdőszobában találtam. A csőnek csap volt a végén, fogod? Hirtelen a tulaj felébred, kiugrik az ágyból, elszalad. Megcsapom a cső csapos végével, ő meg berohan a másik szobába, a vér három méterre spriccel a fejéből, ahányszor csak dobban egyet a szíve. – Öklével utánozta a szívdobogást. – Látni lehetett az agyát, meg ahogy dől belőle a vér. – Jackre rátört a röhögőgörcs. – A csajom a kocsiban várt. Azt mondja nekem, hahaha!, azt mondja, hahaha!, hogy te hidegvérű gyilkos!

Úgy röhögött, hogy belelilult a feje.

•

{1} Szijgyártó László fordítása

{2} Ginsberg A. A. Wynnek, 1952. április 12. (Ginsberg-gyűjtemény, Columbia Egyetem)

{3} Burroughs Peter Matsonnak, 1976. augusztus 25. és Matson Burroughsnak, 1976. szeptember 10. (Matson Gyűjtemény, Columbia Egyetem)

{4} Ha lábjegyzetben másként nem jelezzük, a Burroughs leveleiből származó idézetek forrása minden esetben: The Letters of William S. Burroughs: 1945–1959 (Penguin, 1993), szerkesztő Oliver Harris.

{5} Lásd David W. Maurer: The Big Con – The Classic Story of the Confidence Man and the Confidence Trick (London: Century, 1999)

{6} Idézi Jill Jonnes, Hep-Cats, Narcs, and Pipe Dreams: A History of America’s Romance with Illegal Drugs (New York: Scribner, 1996)

{7} Burroughs Ginsbergnek, 1952. június 15. (Ginsberg-gyűjtemény, Columbia Egyetem)

{8} Jack Kerouac: Selected Letters, 1940–1956 (New York: Viking, 1995), szerkesztő Ann Charters, 333.

{9} Lásd David T. Courtwright: Dark Paradise – A History of Opiate Addiction in America (Cambridge: Harvard University Press, 2001)

{10} The Adding Machine (London: Calder, 1985), 2.

{11} Lásd Caroline Jean Acker: Creating the American Junkie – Addiction Research in the Classic Era of Narcotic Control (Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2002)

{12} Lásd William Burroughs and the Secret of Fascination (Carbondale: Southern Illinois University Press, 2003)

{13} Burroughs Ginsbergnek, 1952. augusztus 20. (Ginsberg-gyűjtemény, Columbia University)

{14} Burroughs Carl Solomonnak, 1964. október 11. (New York University)

{15} A fogalomtárat a magyar kiadás kézenfekvő okokból nem tartalmazza – a szerk.

{16} Lefordíthatatlansága miatt ez a levél sem szerepel a magyar változatban – a szerk.

{17} „Prológus”: címe eredetileg „Előhang” volt, a Junkyban (1977) kapta meg a „Prológus” címet. A szöveg kéziratának holléte ismeretlen.

{18} „narkófüggő sejtjei”: ide az Ace beszúrt egy megjegyzést a Junkie-ban: „Szerk. megj.: A fentebb leírtak nem tükrözik az elismert orvosi szaktekintélyek álláspontját.”

{19} „csodás kort érhetne meg”: ide az Ace beszúrt egy megjegyzést a Junkie-ban: „Szerk. megj.: A fentebb leírtak nem tükrözik az elismert orvosi szaktekintélyek álláspontját.”