Krasznahorkai László

HÁBORÚ

ÉS

HÁBORÚ

REGÉNY

MAGVETŐ

BUDAPEST

Megjelent

KRASZNAHORKAI LÁSZLÓ

hatvanadik születésnapjára

Javított kiadás

Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft.

Budapest

© Krasznahorkai László, 1999, 2013, 2025

Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János

Korrektor Balogh Emerencia

A kötetet Pintér József tervezte

A borító Szilágyi Lenke fotóinak felhasználásával készült

Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978-963-14-3184-1

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A mennyország szomorú.

I.

MINT EGY ÉGŐ HÁZ

1.

Már nem érdekel, hogy meghalok, mondta Korin, majd hosszú csend után egy közeli bányatóra mutatott: – Azok ott hattyúk?

2.

Hét gyerek fogta körül a vasúti felüljáró közepén, félkörben, guggolva, a korlátnak szinte nekiszorítva őt, éppen úgy, mint egy félórával ezelőtt, amikor megtámadták, hogy kirabolják, pontosan úgy, csak hát mostanra már senki nem akarta se megtámadni, se kirabolni, hisz nyilvánvalóvá vált, hogy a kiszámíthatatlan következmények miatt az effélét, mint ő, megtámadni és kirabolni ugyan lehet, de nem érdemes, mivel valószínűleg tényleg nincsen semmije, amije viszont van, az meg beláthatatlan teher, így aztán, mikor ez – Korin kusza, viharos, de a számukra „tulajdonképpen rohadtul unalmas” monológjának egy bizonyos pontján – lassan eldőlt, nagyjából azon a ponton különben, ahol az fejének az elvesztéséről kezdett beszélni, akkor nem álltak fel, nem hagyták ott, mint egy bolondot, hanem maradtak úgy, ahogy voltak, és azért, amiért jöttek, félkörben, guggolva, mozdulatlanul, mert közben lassan rájuk esteledett, mert az alkonyat ipari csöndjében leereszkedő sötét elnémította őket, s mert ez a rezzenetlen, szótlan állapot fejezte ki amúgy is a legmélyebben figyelmüket, melynek, hogy Korin kiúszott belőle, egyetlen tárgya maradt csupán: a sínek odalent.

3.

Nem kérte senki, hogy beszéljen, azt akarták, hogy adja oda a pénzt, ennek ellenére ő nem adta oda, hanem azt mondta, nincsen, és beszélt, előbb akadozva, később gördülékenyebben, végül leállíthatatlanul, de beszélt, és jól láthatóan azért, mert megijedt a hét gyerek szemétől, vagy ahogy aztán saját maga fedte fel: mert a gyomra összerándult a félelemtől, és neki, mondta, ha a gyomrát a félelem elkezdi szorítani, feltétlenül beszélnie kell, sőt mivel nem múlt el ez a félelem, mert nem lehetett tudni, van-e náluk fegyver, egyre jobban belesodródott ebbe a beszédbe, azaz egyre inkább belesodródott abba, hogy mindent elmeséljen nekik, mindent végre, valakinek, hiszen amióta titokban – és az utolsó pillanatban! – nekiindult „a nagy útnak”, mint nevezte, azóta nem váltott szót senkivel, egyetlen szót sem, mert túl veszélyesnek ítélte, meg nem is nagyon lett volna kivel, minthogy útközben olyannal nemigen akadhatott össze, aki ártatlan lett volna, vagy akitől nem kellett tartania, tudniillik neki senki nem volt elég ártatlan, és neki mindenkitől tartania kellett, mert ő, mondta még az elején, mindenkiben ugyanazt az embert látja, azt, aki közvetlenül vagy háttérszerűen, de kapcsolatban áll az üldözőivel, valamilyen közeli vagy távoli, de kétségbevonhatatlan összeköttetésben azokkal, akik szerinte minden lépéséről tudnak, csak épp ő a gyorsabb, mesélte később, „legalább egy fél nappal” mindig gyorsabb, mint azok, viszont az időpontok és a helyszínek futó győzelmeinek áraként: tényleg egyetlen szót sem senkivel, csak most, félelemből, a félelem természetes nyomása alatt életének egyre fontosabb területeire térve, bizalmas és egyre bizalmasabb, mély és egyre mélyebb betekintést adva így, hogy megvesztegesse ezzel, hogy maga felé fordítsa őket, hogy támadóiból egész egyszerűen kimossa a támadót, s hogy meggyőzze mind a hetet: valaki itt nem pusztán megadta magát, hanem ezzel a megadással támadóinak szinte elébe sietett.

4.

Kátrányszag volt a levegőben, émelyítő, átható, tömény kátrányszag mindenütt, és ezen nem segíthetett az erős szél sem, mert ez a szél, mely egyébként már csontig átjárta őket, ezt a szagot csak felcsapta és körbekergette, de nem tudta kicserélni másra, hiszen az egész környéken, kilométereken át, s főleg itt, a keletről beérkező és rögtön legyezőélekként szétfutó sínek torkolata meg a hátuk mögül idelátszó rákosrendezői teherpályaudvar között, ebből volt a levegő, ebből a kátrányszagból, amelyről aztán végül is elég nehezen lehetett megmondani, hogy a lecsapódott korom meg füst, a száz- és százezer átdübörgő szerelvény, a szennyes talpfák, zúzalékkövek és a sínek acéljának szaga mellett mi mindent foglalt még össze, ám kétségkívül nem csupán ezeket, hanem más, rejtettebb, épp csak körülírható vagy egyenesen megnevezhetetlen elemeket is, köztük az emberi hiábavalóságnak azt az irdatlan terhét bizonyosan, amit abban a száz- és százezer szerelvényben errefelé hordott át az innen, a felüljáró magasából nézve végképp ijesztő céltalansággá egybeállt milliónyi hánytató akarat, mint ahogy bizonyosan táplálta a kietlenségnek, az elhagyatottságnak, a kísérteties, üzemi dermedtségnek az a lebegő szelleme is, mely évtizedek alatt záródott rá lassan erre a tájra, s amelyben Korin igyekezett most elhelyezni önmagát, ő, aki menekültében eredetileg – észrevétlenül, gyorsan, hangtalanul – csak át akart menni a túloldalra, hogy folytassa útját a város feltételezett középpontja felé, most meg, mondhatni, be kellett rendezkednie a világnak ezen a huzatos, hideg pontján, megkapaszkodnia – korlát, járdaszegély, aszfalt, fém – a szemmagasságból jelentősebbnek tűnő, amúgy persze véletlen részletekben, hogy így azután egy vasúti felüljáró, ez itt pár száz méterre a rákosrendezői teherpályaudvar előtt, a világ egy nem létező szeletéből a világ egy létező szeletévé, új életének, vagy mint maga fogalmazott később, „ámokfutásának” egyik fontos korai állomásává váljon, egy felüljáró, amin különben, ha nem tartóztatják föl, csak vakon átsiet.

5.

Hirtelen kezdődött, nem volt felvezetés, sejtelem, előkészület, ráfutás, pontosan a negyvennegyedik születésnapjának egy adott pillanatában csapott le rá a felismerés, és rögtön iszonyú fájdalmasan, éppen úgy, ahogy ők heten csaptak le rá itt a felüljáró közepén az előbb, mondta, éppen olyan váratlanul és előre megjósolhatatlanul, ült egy folyóparton, ahol különben is néha, mert nem volt kedve hazamenni az üres lakásba pont a születésnapján, ült, és tényleg hirtelen, beléhasított, mesélte, hogy szent isten!, semmit nem ért az egészből, hogy jaj, jaj, jaj, semmiről semmi fogalma nincs, hogy Jézus Mária, nem érti a világot, és már attól megrettent, hogy így fogalmazódik meg benne a dolog, a közhelynek, a banalitásnak, az émelyítő naivitásnak ezen a színvonalán, de hát erről volt szó, mondta, egyszeriben borzasztó ostobának látta önmagát negyvennégy évesen, egy üres, buta hólyagnak, ahogy negyvennégy éven át értette a világot, miközben pedig, látta be akkor ott a folyónál, nemhogy nem értette, hanem egyáltalán nem értett semmit az egészből, amiből az volt a legrosszabb, hogy negyvennégy éven át azt hitte, érti, holott nem értette, ez volt a legrosszabb azon a születésnapi estén, egyedül a mellett a folyó mellett, a legrosszabb, mert ráadásul ezzel a felismeréssel nem járt együtt az, hogy na, akkor viszont most már érti, mivel nem egy új tudást kapott ezzel cserébe azért a másikért, hanem valami ijesztő bonyolultságot, ha ettől kezdve a világra gondolt, márpedig azon az estén iszonyú mélyen gondolt a világra, és gyötörte magát, hogy megértse, de nem ment, csak egyre áttekinthetetlenebb lett az a bonyolultság, már az volt az érzése, hogy annak a világnak, amelynek a megértésével annyira kínozza magát, ez a bonyolultság az értelme, hogy a világ tehát azonos a saját bonyolultságával, már éppen itt tartott, és nem adta fel, amikor pár napra rá észrevette, hogy valami baj kezd lenni a fejével.

6.

Akkor már hosszú évek óta egyedül élt, mesélte a hét gyereknek maga is guggolva és hátát a korlátnak nekiszorítva a felüljárón átsüvítő novemberi szélben, egyedül, mondta, mert a házassága a Hermész-ügy miatt már korábban tönkrement (s csak a kezével intett, hogy majd később elmondja, ez mi volt), utána pedig annyira „összeégette magát egy nagyon heves szerelemben”, hogy elhatározta, soha többé, nőnek még a közelébe se soha többé, ami persze nem jelentett teljes elszigeteltséget, mert mindig voltak egy-egy nehéz éjszakára nők, nézett Korin a gyerekekre, meg hát azzal együtt, hogy lényegében véve egyedül, természetesen a levéltári munkája miatt munkakapcsolatban, a szomszédai miatt szomszédkapcsolatban, az utcai közlekedés miatt utcakapcsolatban, a bevásárlások és a kocsmák miatt bevásárlás- és kocsmakapcsolatban állt különböző emberekkel, s így tovább, végül is, most visszagondolva, mondta, nagyon sok embernek maradt a közelében, ha ennek a közelségnek a legtávolabbi sarkában is, elég soknak, míg csak nem maradoztak el tőle ezek is, nagyjából attól az időszaktól fogva, mikor a levéltárban, a lépcsőházban, az utcán, a bevásárlásnál és a kocsmákban lassan kénytelen volt beszámolni róla, hogy sajnos azt hiszi, el fogja veszíteni a fejét, mert amikor megértették, hogy nem képletesen, átvitt értelemben gondolja a dolgot, hanem valóban úgy, ahogyan mondja, vagyis hogy a nyakáról a fejét, sajnos, valószínűleg el fogja veszíteni, akkor, mintha valami égő házból menekülnének, szinte elrohantak mellőle, és nagyon gyorsan felszámolódott körülötte minden, és ő ott állt, mint egy égő ház, hiszen kezdték azzal, hogy elhúzódtak tőle, és nem szólították meg a levéltárban, folytatták úgy, hogy nem fogadták a köszönését, és nem ettek vele egy asztalnál, míg végül, ha meglátták az utcán, kikerülték, értik?, kérdezte Korin a hét gyerektől, ha meglátták, hogy jön, kikerülték az utcán, ez érintette a legfájdalmasabban, tette hozzá, fájdalmasabban, mint ami a nyakcsigolyáin történt, mivel éppen ebben az állapotában lett volna a legnagyobb szüksége valami együttérzésre, mondta, és látszott rajta, hogy a legszívesebben a lehető legapróbb részletekig folytatná a dolgot, mint ahogy látszott a hét gyereken is, hogy nekik aztán hiába, mert ők heten már úgysem feleltek volna semmire, nem is érdekelte őket az egész, különösen attól a ponttól, hogy „a fószer a feje elvesztésébe belekezdett”, mint később másoknak beszámoltak róla, na, az nekik „annyi” volt, mondták, összenéztek, a legidősebb egyetértően odabólintott a többinek, ami valami olyasmit jelentett, hogy „hagyjuk, nem éri meg”, aztán csak guggoltak tovább szótlanul, és a sínek torkolatát figyelték, néha, mikor egy-egy tehervonat elzakatolt alattuk, valamelyik megkérdezte, mennyi még, mire mindig ugyanaz, a legidősebb mellett az egyik szőke, az órájára nézett, s csak annyit mondott, majd szól, ha itt lesz az ideje, és addig viszont kuss.

7.

Ha Korin tudta volna, hogy a döntés, és éppen ez, megszületett, ha észrevette volna ezt az odabólintást, akkor persze semmi sem úgy történik, ahogy történt, de nem tudta, mivel nem vette észre, s láthatóan magában egész másképp értelmezte a dolgokat, mint ahogy azok voltak, neki ugyanis a helyzet – itt guggolni a szélben ezekkel a gyerekekkel – egyre nyugtalanítóbbá vált, éppen azért, mert nem történt semmi, és nem derült ki semmi, vagy hogy tényleg mit akarnak, és hogy akarnak-e valamit egyáltalán, neki magyarázatot kellett találnia, miért nem engedik el, vagy miért nem hagyják ott, ha egyszer meggyőzte őket, hogy nincs pénze, és fölösleges az egész, magyarázatot kellett volna, és ő meg is találta, csak a hét gyerek felől nézve nem a helyes magyarázatot, mert a számára, aki pontosan tudta, mennyi pénz van bevarrva kabátja jobb szárnyába, ennek a mozdulatlanságnak, ennek a némaságnak, annak, hogy nem csinálnak semmit, és nem történik semmi, egyre nagyobb és egyre félelmetesebb jelentősége lett, ahelyett, hogy a személyét tekintve egyre kisebb és egyre megnyugtatóbb jelentősége lett volna, ezért aztán, miközben minden pillanat első felében arra készült, hogy felugrik és rohanni kezd, addig ugyanazoknak a pillanatoknak a végén már maradt, mint aki pont ezt akarja, és beszélt, mint aki a dolgoknak még csak az elején tart, azaz egyszerre volt készen a menekülésre és a maradásra, de dönteni mindig a maradás mellett döntött, félelemből persze, többször is közölvén, mennyire jólesik neki, hogy a legbizalmasabb körbe kerülve végre meghallgatják, ahol neki van is mit mondania, sőt voltaképpen elképesztő sok mondanivalója van, mert az, ha most belegondol, mondta, tényleg a szó szoros értelmében elképesztő, mi mindent kell elmesélnie ahhoz, hogy világos legyen: szerdán, vagyis pontosan most nem tudja, hány, de úgy harminc-negyven órával ezelőtt jött el az a sorsdöntő nap, amikor megértette, hogy neki kell vágjon tényleg a „nagy útnak”, amikor megértette, hogy minden, Hermésztől az egyedüllétig, az ő számára egy irányba tart, amikor megértette, hogy valójában már úton is van, mert minden elrendeződött és minden összeomlott, azaz őelőtte minden elrendeződött, és őutána minden összeomlott, ahogyan az, mondta Korin, az efféle „nagy utaknál” a dolgok rendje szerint valószínűleg lenni is szokott.

8.

Lámpa csak a feljáró és a levezető lépcsők felett égett, az újra meg újra rájuk csapó széltől egy-egy sivár, borzongó kúpban eresztve le a fényt, a kettő közt vagy harmincméternyi távon a felüljáró összes többi neonja mind ki volt verve, így aztán oda, ahol ők guggoltak, világosság már végképp nem jutott; mégis: egymást pontosan érzékelték, amiként az ég sötét, irdatlan tömegét is a kiütött neonok miatt, az eget, mely most önmagának ezt a sötét, irdatlan, csillagoktól reszkető tömegét akár ebben az alattuk szétterült óriás vasúti tájban is visszatükrözve láthatta volna, ha reszkető csillagjai és a sínek közé szórt számtalan szemaforpár tompa vöröse között lehetett volna valami kapcsolat; de nem volt kapcsolat közöttük, hisz nem volt közös rend, és nem volt közös összefüggés, csak külön rend és külön összefüggés fent és lent és mindenütt, mert vakon nézett egymásra csillag és szemaforerdő, és vak volt egymásra a létezés minden nagy tétele, vak a sötétség és vak a ragyogás, de vak a föld és vak az ég, hogy eképpen végül egy magasabb nézet elveszett tekintetében a tágasságnak egy halott szimmetriája jöjjön létre, s benne persze középen egy parányi folt: ahogy Korin... a felüljárón... meg a hét gyerek.

9.

Komplett bolond, mesélték másnap a környéken valakinek, a figura, az abszolúte komplett bolond volt, egyszerű szalajtott hülye, mondták, akit azonban mégiscsak ki kellett volna nyírni valahogy, mert az ilyennél sohasem lehet tudni, nem köp-e mégis, végül is mindenkinek látta az arcát, tették aztán hozzá már egymás között, megjegyezhette, milyen ruhát, cipőt, és a többit viseltek akkor délután, igen, látták be másnap, ki kellett volna nyírni, csakhogy idejében senki nem gondolt rá, mindenki tök nyugodtan dekkolt fent a felüljárón, mert minden rendesen elő volt készítve odalent, csak nézték a torkolat felett a sötét vidéket, vártak a hatnegyvennyolcas első jelére a távolból, hogy akkor viszont rögtön lerohanjanak a töltéshez, elfoglalják a helyüket a bokrok mögött, és elkezdődjön a tánc, szóval senki, jegyezték meg, senkinek nem jutott az eszébe, hogy ezúttal a játék másképp is végződhet, másképp, azaz teljes győzelemmel, pedig az a legnagyobb, a tökéletes találat, vagyis a halál, ami után persze még egy ilyen pali is egyértelmű veszély, mert megszólalhat, mondták, megszólalhat teljesen váratlanul a nagy hisztériában a zsaruknak, és mindez azért alakult így, és ők azért gondolkodhattak ezen a módon, mivel egyáltalában nem figyeltek, nem, különben rájöhettek volna, hogy éppen ő aztán igazán nem jelenthetett semmiféle veszélyt a számukra, hisz azt sem tudta később, hogy egyáltalán történt-e itt valami hatnegyvennyolc tájban, ő ugyanis egyre mélyebbre merült a félelmében, és a félelme miatt az elbeszélésében, amelynek, mi tagadás, már az első pillanattól fogva tényleg nem volt semmiféle szerkezete, semmi olyasmi, amivel figyelmet kelthetett volna maga iránt, csak ritmusa és... teltsége, mert egyszerre akart elmondani mindent, mivelhogy minden egyszerre volt meg benne is, ami történt vele, amire rájött, az egyetlen egésszé állt össze azon a bizonyos szerda reggelen, harminc vagy negyven órával ezelőtt, innen kétszázhúsz kilométerre egy utazási irodában, amikor már éppen rákerült volna a sor, és megkérdezte volna, mikor megy a legközelebbi járat Budapestről, és mennyiért, mikor tehát a pultnál hirtelen megérezte, hogy ezt itt nem szabad megkérdeznie, s hogy ugyanabban a pillanatban meg is lásson valamit a pult reklámfalának tükröződésében, a Járási Ideggondozó két emberét ugyanis, két emberséges idiótának álcázott, valójában két, még a bőre pórusain is szimpla agressziót párologtató úgynevezett gondozónőt, a háta mögött, a bejáratnál.

10.

A Járási Ideggondozó emberei, mondta Korin, sohasem magyarázták el neki azt, amiért elkezdett odajárni, hogy tudniillik az egész rendszer, a fejgyámtól a ligamentumig, végül is hogyan működik, nem adtak magyarázatot, és azért nem, mert nem tudtak volna, mert nem értettek belőle semmit, mert a fejükben valami egészen leírhatatlan sötétség uralkodott, csak bámultak először, mint borjú az újkapura, aztán meg úgy tettek, mintha maga a kérdés volna ostoba, s egyúttal jele, kézzelfogható bizonyítéka az ő őrültségének, már maga az, hogy ilyesmivel jön, néztek egymásra jelentőségteljesen, és egy icipicit bólintottak, már az elég beszédes, ugye, aztán valamivel elütötték a dolgot, aminek természetesen az lett az egyetlen következménye, hogy többé nem tett fel erre vonatkozó kérdéseket, hanem, miközben rendületlenül cipelte tovább a hátán az egész problémát, nekiállt saját maga megfejteni, mit is jelent akkor az a bizonyos fejgyám, és mit is jelent akkor az a bizonyos ligamentum, hogy miképpen fest is akkor tehát ez a kritikus összeillesztés, sóhajtott fel Korin, hogy miképpen is van, ahogyan az ő koponyáját gerincoszlopának a legfelső csigolyájára egyszerűen ráakasztották, már ha belegondolt akkoriban, mondta most, hogy a nyakszirtcsontízei beleékelődnek a fejgyámjába, már ahogy rágondolt, hogy a saját koponyáját a ligamentumokkal odaerősítették a gerincoszlopához, és ez az, ami az egészet tartja, már a puszta képtől, hogy látja ezt a belsőt, mialatt rágondol, végigborsózott a háta, és végigborsózik ma is, mert az elég rövid vizsgálódás és elég rövid önmegfigyelés után is nyilvánvaló volt, hogy ez az illesztés egyike a legleheletfinomabb, a legérzékenyebb, a legsérülékenyebb és a legvédtelenebb illesztéseknek a szervezetben, s hogy akkor következésképp itt is van a baj, ennél az összeillesztésnél kezdődött, állapította meg, és ennél az összeillesztésnél fejeződik is be, mert ha a röntgenfelvételekből az orvosok nem voltak képesek valami érdemlegeset kiolvasni, és hát ez történt, akkor őelőtte viszont egy percig nem volt kétséges, mikor már valamennyire beásta magát a vizsgálat és az önmegfigyelés egy kicsit is mélyebb rendjébe, hogy igen, a fájdalom bizony hogy ide, erre a kapcsolódási, erre a beékelési pontra, a fejgyám és a nyakszirtcsont eme találkozására mutat, ezért ide is kell magától értetődően minden figyelmet összpontosítani, vagy a ligamentumokra, akkor ezt még nem tudta pontosan, ezt még nem, amit azonban pontosan tudott, amit a napról napra, hétről hétre, hónapról hónapra növekvő nyaki és háti fájdalmon át egyértelműen érzékelt, az az volt, hogy a folyamat elkezdődött, és halad előre megfékezhetetlenül, és az egész aztán, tárgyilagosan nézve, mondta, a koponya és a gerincoszlop közötti viszony végleges megromlásához, végső soron tehát, egyáltalán nem képletesen szólva – mert miért?, mutatott a nyakára Korin, majd talán ez a vékony kis bőrnye tartja meg?! – a fej elvesztéséhez fog elkerülhetetlenül elvezetni.

11.

Egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét, nyolc, kilenc pár sínt lehetett odalent összeszámolni a felüljáró tetejéről, és ők heten nem is igen tehettek mást, mint hogy ezeket számolgatták, és tekintetüket újra meg újra ezeken vezették végig a torkolat felé a piros szemaforok fényétől is épp csak átsejlő sötétben, mást nemigen, míg várták, hogy a hatnegyvennyolcas feltűnjön végre a távolban, mert a feszültség, mely a korábbi nyugalom után mindannyiuk arcára hirtelen ki lett írva, a hatnegyvennyolcas megérkezésén kívül már semmi egyébre nem vonatkozott, a fószerrel ugyanis, ahogy az első pár kísérlet után végérvényesen nevezték a másnapi élménybeszámolókban, a fószerrel kapcsolatos kezdeti remények, hogy kirablásával a várakozás percei még jobban múlnak, odalettek már sarokba szorításának első negyedórája után, és még ha akartak sem lettek volna képesek akár csak egyetlen szavára is odafigyelni abban a továbbgyűrűző, végtelen monológban, amit az itt, a kör közepén, a korlátnak szorítva, leállíthatatlanul nyomott, mert csak nyomta, nyomta, mesélték másnap, ők meg egyszerűen kikapcsoltak, mondták, nem is lehetett volna bírni másképp, mint így, teljesen kikapcsolt aggyal, mivel különben, ha be vannak kapcsolva, fűzték hozzá, akkor már csak azért is ki kellett volna csinálni, hogy az ép eszüket ne veszítsék el, és ők sajnos ki is kapcsoltak a józan ész kedvéért, viszont így az egész miskárolás is elmaradt, pedig nem kellett volna, hogy elmaradjon, vádolták egymást, pedig nem jó, hogy így esett, ismételték meg többször is, hiszen normális esetben ők heten tudták a legjobban, mivel jár, ha egy efféle tanú, mint ez, nem tűnik el teljesen, nem beszélve arról, hogy nekik, akik a komolyabb kerületekben „érmetszőkként” már kezdtek nevet szerezni maguknak, a feladat nem lett volna sem igazán új, sem különösebben kockázatos.

12.

Ami rászakadt, rázta meg a fejét még most is hitetlenkedve Korin, az kezdetben szinte felfoghatatlan és szinte elviselhetetlen volt, mert a dolgok bonyolultságának megpillantása és megállapítása után, az első szembenézést követően legelőször is egyetlen rövid menetben le kellett számoljon „betegesen hierarchikus világnézetével”, le kellett döntenie „a hamis piramist”, meg kellett szabadítsa magát a biztonságos eligazodásnak attól a rendkívül hatásos, de fölöttébb gyermekded délibábjától, hogy a világ az valami fokozhatatlan egész, és ennek az egésznek valami örökállandósága és örökállománya, és ezen az örökállandóságon és örökállományon belül egységes szerkezete, elemeinek szigorú összefüggése, a teljes rendszernek pedig valami határozott iránya, fejlődése, haladása, sebessége, azaz valami csinos, kerek tartalma van, mindezekre, tényleg már a legeslegelején egyszer s mindenkorra nemet kellett mondjon, hogy aztán jóval később, mondjuk úgy, mondta, hogy a századik lépés felé, helyesbítenie is kelljen azt, amit elsőre e hierarchikus gondolkodásmóddal való leszámolásnak nevezett, de nem azért volt szükség erre a helyesbítésre és leszámolásra, hogy ezzel ezt a piramissá emelkedett, saját értelmét nem tagadó világrendet mint félrevezetőt és helytelent el is veszítse örökre, mert nem, különös, rendkívül különös módon, mondta, nem veszített el semmit, az történt tudniillik, hogy az a bizonyos születésnapi este, az nem a veszteség, hanem a nyereség kiindulópontja lett, mégpedig a szinte felfoghatatlan, a szinte elviselhetetlen nyereségé, hiszen akkor ott, abban a lassú folyamatban a folyópart és a vívódás századik lépése között, rettenetes bonyolultságának megpillantásán át, a világról kitűnt ugyan, hogy nincsen, de az is, hogy viszont az összes rávonatkozó gondolatmenet nagyon is van, sőt hogy a maga ezer és ezer változatában csupán csak így létezik: az őt, a világot leíró emberi szellem ezer és ezer elképzeléseként, tehát, mondta, mint puszta szó, mint a vizek felett lebegő Ige, vagyis hát, tette hozzá, egyszeriben világossá vált, hogy hiba volt úgy vélekedni, a helyes feltétele a helyes választás, mivel nem választanunk kell, hanem megnyugodnunk, nem választani a helyes és a helytelen között, hanem megnyugodni, hogy nincs ránk bízva semmi, felfogni, hogy egyetlen nagy gondolatrendszer helyessége sem az igazságán múlik, mert nincs mihez hozzámérni, hanem a szépségén, és ez a szépség váltja ki a hitet, hogy e szépség: helyes – ez történt, mondta Korin, ez történt ama születésnapi este és a töprengésnek ama századik lépése közt, a hit mérhetetlen jelentőségének a megértése, annak a régi tudásnak az újbóli belátása, hogy a világot a rávonatkozó hit teremti meg és tartja fenn, s a benne való hit megszűnte törli el, aminek következtében persze, mondta, rögtön valami egészen bénító, iszonyatos gazdagság szakadt rá, mert hát attól fogva tudta, hogy minden, ami volt, megvan ma is, és ő váratlanul egy olyan irdatlan súlyos helyre tévedt, ahonnan jól látni, ó, hát, hogy is kezdje, sóhajtott fel, hát, hogy például ... még mindig van Zeusz, és még mindig él az összes olymposzi isten, hogy az égben még mindig ott van Jahve meg az Úr, mögöttünk pedig a sarkok minden kísértete; hogy nem kell félnünk, és félnünk kell, mert semmi nem vész el nyomtalanul, mivel a nincsnek ugyanúgy megvan a rendszere, mint annak, ami létezik; és még mindig megvan Allah és a lázadó Herceg és a menny összes holt csillaga, de megvan a puszta Föld is a maga istentelen törvényeivel, amiként a pokol borzalmas ténye és a démoni birodalom is: valóság, ezer és ezer világ, mondta Korin, mindegyik külön – fenséges vagy ijesztő – rend szerint, ezer és ezer, emelte fel a hangját, egyetlen hiányzó összefüggésben – így gondolkodott a dolgokról akkor, mesélte most, s mikor eljutott idáig, és újra meg újra végigélte a meglétnek ezt a határtalan bőségét, akkor a fejével elkezdődött valami, aminek megjósolható kimeneteléről az imént már beszámolt, talán ezt a gazdagságot, az isteneknek és a múltnak ezt a bizonyos kimeríthetetlenségét nem bírta el, végül is nem tudja, a mai napig nem világos, pontosan hogyan is, mindenesetre a nyaki és a háti fájdalmakkal párhuzamosan hirtelen elkezdett: felejteni, tételről tételre, válogatás nélkül, szabálytalanul és rohamsebesen, előbb csak azt, hogy hova tette a kezében tartott kulcsot, és hogy melyik oldalon fejezte be tegnap az olvasást, aztán hogy mi történt három nappal ezelőtt egy szerdán reggeltől estig, majd a fontosat, a sürgőset, az unalmasat és a jelentéktelent, végül az anyja nevét felejteni, mondta, az őszibarack szagát felejteni, az ismerős arcokról, hogy honnan ismerősek, az elvégzett teendőkről, hogy már elvégezte őket, egyszóval, mondta, valóban elkezdett minden kimenni a fejéből, az egész világ, fokról fokra, de itt is, ezúttal is összefüggés és értelem nélkül, mintha még mindig elég volna az, ami így megmarad, vagy mintha valami folyton fontosabb lenne, mint amit egy magasabb, érthetetlen erő az ő számára feledésre ítélt.

13.

Valahogy ihattam a Léthe vizéből, magyarázta Korin, s miközben csüggedten megcsóválta a fejét, ezzel is jelezve, hogy a dolog lefolyásának körülményeit ő már valószínűleg soha nem ismerheti meg, előhúzott egy doboz Marlborót: – Van valakinél tűz?

14.

Nagyjából egykorúak voltak mind, a legfiatalabb tizenegy, a legidősebb talán tizenhárom-tizennégy éves lehetett, de legalább egyetlen borotvapenge egy tokban mindnél ott lapult, és nemcsak hogy ott lapult, hanem a legkisebbtől a legnagyobbig tökéletesen kezelte is mind azt a legalább egyet, amit „szimplának”, vagy azt a hármat, amit „készletnek” neveztek, egy sem akadt köztük, aki ne lett volna képes akár egyetlen szempillantás alatt előrántani, és belesimítani a magáét a két ujj közé a feszes tenyérbe, miközben a tekintet meg se rebben, csak rászegeződik az áldozatra, hogy aztán az éppen soron lévő villámgyorsan el is találja az eret a nyakon – ez volt az, amit ők a legjobban tudtak, különösen együtt, heten, egyszerre, ez példátlanul veszélyessé tette őket, és tényleg már most kezdett hírnevet szerezni nekik, persze gyakorolták is folyamatosan, míg eljutottak idáig, gyakorolták pontos kiképzési terv szerint, állandóan változtatott helyszíneken százszor és százszor végrehajtották, míg csak nem ment utánozhatatlan, fokozhatatlan sebességgel és összehangoltsággal, hogy aztán attól kezdve, hogy hibátlan szintre jutottak, attól kezdve, hogy egy támadásnál szó nélkül dőlt el, adott esetben ki lép előre, és ki marad és milyen rendben hátul, már nem volt helye a hencegésnek, egyszerűen nem is lehetett beszélni a dologról, annyira tökéletes volt együtt, meg az ilyenkor kiömlő vér látványa önmagában is a torkukra forrasztotta a szót, némává tette őket, fegyelmezetté és komollyá, sőt bizonyos értelemben nagyon is komollyá, mely még nekik is túlzott terhet jelentett, szükségük volt hát valamire, ami játékosabban, véletlenszerűbben, azaz némi kockázattal vezeti el őket a halálhoz, hisz ezt keresték mindannyian, így alakult, ez érdekelte őket, és ezért jártak ide, ez volt az ok, hogy jó néhány délutánt már itt töltöttek, a saját szórakoztatásukra, hetek óta jó néhány délutánt és kora estét.

15.

A mozdulatában, mondta Korin másnap a MALÉV-irodában, annyira nem volt semmi kétértelmű, meg az egész annyira normális, olyan hétköznapi volt, ahogy benyúlt a cigarettásdobozért, annyira ártatlan és veszélytelen, tulajdonképpen csak amolyan rögtönzés, váratlan ötlet, hogy hátha valamivel, például egy ilyen barátságos gesztussal levezethet valamit a feszültségből, egyszerű próbálkozás, hogy egy efféle cigaretta-körbekínálással enyhíthet egy kicsit a helyzetén, szóval tényleg, mondta, annyira így volt, nem túloz, hogy mindenre számított, csak arra nem, hogy mire a keze kijut a Marlborós dobozzal a zsebéből, már ott is van rajta, a csuklóján, egy másik kéz, de nem markolta, mint egy bilincs, hanem megbénította, és ezt a csuklót egy pillanat alatt elöntötte a melegség, érezte, mesélte még másnap is megdöbbenve, ahogy elgyengülnek az izmai, de csak azok, amelyek a Marlborós dobozt tartották, és közben nem hangzott el egyetlen hang sem, sőt a hozzá legközelebbi gyerek kivételével, aki ilyen akrobatikus, valóban lélegzetelállító ügyességgel, félreértve az ő mozdulatát, lecsapott rá, a többi meg se rezzent, épp csak odanéztek a lehulló Marlborós dobozra, aztán az egyik felemelte, kivett belőle egy szálat, továbbadta a másiknak, és így ment aztán a doboz sorban végig, míg ő, Korin, ijedtében úgy csinált, mintha semmi se, mintha csak valami aprócska, nevetséges és szóra sem érdemes baleset történt volna, s maga sem tulajdonítva jelentőséget neki, a vétlen kezével ösztönösen átfogta a sebesült csuklót, de nem értette meg rögtön, mi történt, amikor pedig mégis, lassan, felfogta, akkor meg a hüvelykujját odaszorította a pici sebhez, mert csupán ennyi volt, mesélte, egy icipici vágás, és mire az ilyenkor szokásos hirtelen támadt eszeveszett dobogás, zakatolás, lárma csöndesedni kezdett a fejében, ugyanezt a fejet valami hideg nyugalom öntötte el, mint az előbb a csuklót a vér, vagyis, jelentette ki másnap határozottan, akkor már biztos volt benne, hogy meg fogják ölni.

16.

A munka a levéltárban, mondta, miután megvárta, hogy az utolsó gyerek kezében is meggyulladjon a cigaretta, vagy fogalmazzon inkább úgy, fogalmazott így remegő hangon, hogy személy szerint az ő munkája ott igazán nem tartozott azok közé, amelyek megtörik, megalázzák, kizsákmányolják és fölemésztik az embert, nem, erről az ő esetében szó nincsen, sőt azt kell mondja, hogy „az emberek között játszott szerepében beállt elszomorító fordulat” után éppenhogy ez lett, ez maradt számára a legfőbb, az egyedüli menedék mind a kötelező, mind az önkéntes, azaz a munkaidőn túli, személyes jellegű elfoglaltságok terén, egy az utolsó hónapokban kialakult alapvető és az ő számára sorsdöntő felismerése miatt ugyanis, hogy tudniillik a történelem a valóság megközelíthetetlenségének még csak nem is a legelkeserítőbb, inkább a legmulatságosabb bizonyítéka, minden, amit mint helytörténész, ennek a történelemnek a tisztázása, létrehozása, megteremtése és ápolása érdekében tett, az a szabadság rendkívüli kegyelmébe emelte fel, mert amikor már képes volt megfogalmazni, hogy ez a bizonyos történelem a valóság emlékének, a múltra vonatkozó emberi tudásnak és képzeletnek, az ismeretnek és az ismerethiánynak, az elvétésnek, a hazugságnak, a túlzásnak, az adathűségnek, az adattévesztésnek, a helyes és helytelen értelmezésnek, a szuggesztiónak és az elegendő számú meggyőződés egy irányba terelésének egy – az eredetét tekintve véletlenszerű, célját tekintve pedig csak cinikus elvek szerint leírható – különleges keveréke, akkor a munka a levéltárban, vagy ahogy azt ők bent nevezték, az iratok szintre rendezése és annak minden fajtája tényleg maga volt a szabadság, hiszen mindegy volt, adott esetben mivel foglalkozik, mindegy, hogy az általános szintre rendezésnek, a középszintre rendezésnek vagy a darabszintre rendezésnek, hogy a fond- és állagjegyzékgondozásnak éppen melyike jutott őrá, bármit tett, bármelyik pontjára nyúlt is ennek az alig kétezer iratfolyóméternyi levéltárnak, azzal csak fenntartotta a történelmet, de a valóságnak folyton melléje nyúlt, hogy így fejezze ki a dolgot, viszont az, hogy tudta ezt, miközben végezte, folyton a háboríthatatlanság és a kimozdíthatatlanság, sőt bizonyos értelemben az érinthetetlenség feltétlen bizonyosságával ajándékozta meg, mint azt az embert, aki belátja, hogy amit csinál, az fölösleges, hisz értelmetlen, de azt is, hogy ennek a fölöslegességnek és értelmetlenségnek valami egészen rejtélyes, utánozhatatlan édessége van – igen, kétségkívül, mondta, a szabadságba emelkedett tehát a munkája által, csak egy baj volt ezzel, hogy sajnos nem az elégséges szabadságba emelkedett, ugyanis attól, hogy az utolsó hónapokban megízlelte ennek a szabadságnak a kivételességét, kezdte rögtön kevesellni is, és kezdett vágyódni, sóvárogni a legeslegnagyobb szabadság után, kezdett gondolkodni azon, mit kell ezért tennie, hova kell forduljon érte, vagyis kezdte égőn kínozni a kérdés a levéltárban, hogy ez a legeslegnagyobb szabadság vajon hol lehet.