Brett O’Conor

Szekta

Brett O’Conor, 2026

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet, illetve annak bármely részletét a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus vagy más módon – közölni.

A borító Petris Ariel munkája.

Tartalomjegyzék

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

A történet szereplői kitalált figurák. Bárminemű hasonlóságuk élő vagy már halott személyekkel, csak a véletlen számlájára írható egybeesés lehet.

Első fejezet

A dugó halk pukkanással szakadt ki az üveg szájából. Mark egy elegáns mozdulattal a tányérja mellett álló szalvétára tette a dugóhúzót, aztán felkapott egy poharat és az üveget kissé elfordítva, nem egészen félig töltötte. Miután óvatosan visszatette a poharat az iménti helyére, egy másikat is megtöltött. Donaghue az első pohár után nyúlt, de Mark rácsapott a kezére.

- Nem mész onnan!

- Most mi van? – kérdezte Donaghue. – Sajnálod?

- Naná, hogy sajnálom! A jó bor titka, hogy előbb meg kell szellőztetni. De neked hiába is magyaráznám. Vandál!

- Házsártos, zsugori tróger! – vágott vissza Donaghue, mire mindketten felröhögtek.

Margaret lemondóan megcsóválta a fejét, mintha csak azt akarná mondani, ‘Reménytelen esetek!’. Paisley az idősebb nőre mosolygott, aztán odafordult Donaghue-hoz.

- Ez elég ízléstelen volt. – mondta a férfinak, de azért mosolygott.

- Most miért? Nem az? Úgy óvja azt a bort, mintha magának akarná az egészet.

- Ebből is látszik, hogy semmit nem tudsz az emberekről, Jim! – bólintott tudálékosan Mark. – Mi az, hogy ’mintha’? Igenis magamnak akarom! Esetleg a lányok kapnak, de te biztosan nem!

Paisley kérlelően nézett fel Margaretre.

- Ne aggódj drágám, majd megszokod! – kacsintott rá a nő Paisley-ra.

- Meg lehet ezt szokni? – kérdezte és közben mókásan fanyar arcot vágott.

-   Persze! – bólintott Margaret. – Én húsz éve hallgatom, és mondjuk nekem még nem sikerült, de biztosan meg lehet szokni.

Megint nevettek és Margaret gyorsan leszedte a kiürült tányérokat. Elindult velük a konyhába.

-   Segítek! - szólt utána Paisley.

-   Ugyan, maradj csak! Egy perc az egész.

Amikor Margaret végül leült a férje mellé, Mark felemelte az egyik poharat és a lámpa felé emelve, átnézett a sötétvörös italon. A két nő és Donaghue mosolyogva figyelte a jelenetet. Miután elégedett volt a látvánnyal, Mark az orra alá tartotta a poharat és mélyet szippantott az elegánsan friss Scherrer Zinfandel aromájából, végül pedig ínyenc módjára belekóstolt.

-   Tökéletes! - cuppantott és a többiek felé nyújtotta a poharaikat. - Egészségetekre!

Mosolyogva koccintottak.

-   Boldog karácsonyt! - mondta Mark.

-   Boldog karácsonyt! - válaszolták a többiek és végre mindenki belekortyolhatott az italba.

Az első elégedett korty után Margaret Paisley felé emelte a poharát.

-   Örülünk neked, Paisley!

-   Úgy bizony! - helyeselt Mark is. - Bíztunk benne, hogy végül elhatározod magad és felutazol.

-   Köszönöm! - mosolyodott el Paisley. - Ki nem hagytam volna, elvégre még sohasem jártam Washingtonban. Meg… amúgy is keveset látom Jimet.

Mark csodálkozó arcot vágott, aztán cinkos mosollyal kérdezte.

-   Igen? Pedig a fickó már két horgászhétvégét is lemondott az ősszel, valami halaszthatatlan munkára hivatkozva. - rávigyorgott Donaghuera, aztán hozzátette. - Szerintem ugyan egy megrögzött hazudozó lett belőle, mert élek a gyanúperrel, hogy az a ’halaszthatatlan’ munka Kentucky-ban lehetett.

Paisley döbbenetet színlelve nézett Donaghuera.

-   Ez igaz? - kérdezte, aztán Markhoz fordult. - Ez érdekes, mert két hétvégét is lemondott valami halaszthatatlan ügy miatt. ’Élek a gyanúperrel’, hogy valami horgászhétvégére cserélte a Kentucky-i látogatást.

Mark és Margaret felnevettek, Donaghue pedig odafordult az asszonyhoz.

-   Marge, ma este én már csak veled beszélgetek.

Megint nevettek, aztán pár pillanatig mindegyikük csak mosolyogva nézett a többiekre. Donaghue arra gondolt, hogy ez a nyugalom, ez a barátság most mindennél többet ér neki. Az pedig különösen, ahogy Markék azonnal elfogadták Paisley-t. Rápillantott előbb a nőre, aztán a barátaira. Paisley és ő még nyár végén, a Mészáros ügye alatt melegedtek össze. Amikor Donaghue hazaindult, Paisley azt mondta neki, lehet, hogy télen felutazik Washingtonba, megnézni a főváros karácsonyi fényeit. Mindketten tudták, hogy ez mit jelent. A könnyű kalandnak indult kapcsolatuk komolyra fordulását. Azóta Donaghue minden szabad hétvégéjén leutazott a nőhöz Kentucky-ba és most már Paisley is itt volt. Amikor Mark és Margaret meghallották, hogy valóban ideutazik karácsonyra, azonnal meghívták őket egy vacsorára. Bár a Mészáros ügyének egy gazdasági vonatkozású mellékszála miatt az FBI még megfigyelés alatt tartotta az ügyben érintett túlélőket, többek között Paisley-t is. Donaghue kerek-perec közölte a bűnügyi igazgatóval, hogy semmilyen formában nem hajlandó részt venni a vizsgálatban. Az iroda ezt nem is nagyon erőltette. Főleg nem azután, hogy Donaghue hivatalos formában is bejelentette a párkapcsolatát Paisley Suttonnal. A főnöke, Gavin Butler azért időről időre, nem hivatalosan tájékoztatta, hogy Paisley-val kapcsolatban semmilyen gyanú nem merült fel, a Mészáros immár halott apjának, Levi Huntnak a fehérgalléros ügyei kapcsán. Ezzel persze Donaghuenak semmi újdonságot nem mondott. Ő már régen biztos volt benne, hogy Paisley teljesen tiszta.

Donaghue most újra a barátaira nézett. Margaret még mindig vonzó nő volt. Energikussága valahogy időtlennek tetszett. Szüleitől jól menő magánpraxist örökölt egykor és ez biztosította anyagi jólétüket, bár Margaret már nem dolgozott benne, csak tanított és irányította a rendelőt. Markkal még az egyetemen ismerkedtek meg és már az első hónapban járni kezdtek. A második év végén pedig összeházasodtak. Donaghue Markra emelte a pillantását. Húsz éve ismerték egymást és azóta voltak a legjobb barátok. Gyakran összejártak azelőtt is, de mióta Donaghuet kinevezték Washingtonba, ezek a találkozások alaposan megsűrűsödtek, mindhármuk legnagyobb örömére. Donaghuenak csak most, a sarokban álló karácsonyfa égőinek fényében tűnt fel, hogy barátja halántékán bizony megszaporodtak az ősz hajszálak. Vajon ő is ilyen észrevétlenül fog megőszülni, öt-hat év múlva, amikor annyi idős lesz, mint most Mark? Mielőtt magával ragadta volna szentimentális gondolatmenet, jobbnak látta megtörni a beállt csendet.

-   Mi van a kölyökkel? - kérdezte.

Az ifjabb Mark késői gyerek volt, de Donaghue mindig is úgy vélte, hogy ez kifejezetten jót tett a házaspárnak. És persze a fiúnak is. Szülei őszinte sajnálatára, de legnagyobb büszkeségére, a fiút nem szülei hivatása érdekelte, hanem az építészet. Most volt másodéves az egyetemen és ez volt az első karácsony, amit nem a szülői házban töltött.

-   Éppen azelőtt beszéltünk, hogy megjöttetek. Élvezi az alpesi levegőt, síelnek és buliznak. - felelte Margaret.

-   Tudod milyenek ilyen korban?! - tette hozzá Mark.

-   Persze, hogy tudom! - nevetett fel halkan Donaghue. - Lehet, hogy hamarosan hazahoz nektek egy svájci menyasszonyt.

-   Bolond vagy, Jim! - nevetett fel az asszony. - Korai lenne az még!

-   Nektek is korai volt? - kérdezte Donaghue még mindig mosolyogva.

Paisley kérdezni akart valamit, de az előszoba felől ekkor egy hajókürtszerű hang szólalt meg. Donaghue és Mark megmerevedtek, aztán egy pillanattal később gyanakodva, aggodalmasan összenéztek. Ők tudták, mi ez a hang.

Az FBI még az ősszel bevezetett egy új protokollt. A vezető és egyéb fontos beosztásban dolgozó ügynökök telefonján az ügyelet felülírhatta a néma üzemmódot. Ha a készülék le volt halkítva, a vészhelyzeti hívó akkor is aktiválódott és ilyen mélyen búgó, kellemetlen hangot generált. Ezt bárkinek észre kellett vennie.

Donaghue felpattant és kiment az előszobába. Kabátja zsebéből előhalászta a telefont és ellenőrizte, hogy ki hívja. A washingtoni központ volt.

-   Donaghue. - szólt bele gyanakodva a telefonba.

-   Elnézést uram, de Butler igazgató elrendelte az ön azonnali riasztását.

-   Értem! Mi történt?

-   Kettős gyilkosság történt Washingtonban és a rendőrség értesített minket.

Ez elég szokatlan volt. A zsaruk nem nagyon szeretik, hogy az FBI elhalássza előlük a zsíros ügyeket. Most meg ők kértek segítséget? Mi a franc történhetett?

-   Tud tájékoztatást adni róla, hogy mi történt? - kérdezte.

-   Rituális módon lemészárolták Nicolas Kadensky képviselőt és a feleségét.

-   Mit beszél? - kérdezett vissza hitetlenkedve Donaghue.

-   Egy jótékonysági esten kellett volna megjelenniük, uram. Amikor nem érkeztek meg és nem feleltek a hívásokra sem, az esemény fővédnöke értesítette a rendőrséget. A járőrök kilenc perc alatt kiértek. A házaspár limuzinja a ház előtt állt, járó motorral. A ház ajtaja nyitva volt, úgyhogy bementek majd pár perc múlva meg is találták a holttesteket és… a fejeket. Az elkövetők az áldozatok vérével rajzoltak a falakra sátánista jeleket és szimbólumokat. A járőrök értesítették a főkapitányságot, azok pedig minket, mi pedig Butler igazgatót.

-   Értem, köszönöm! Azonnal indulok a helyszínre. Küldjenek nekem egy technikai csoportot, a rendőrök pedig ne nyúljanak semmihez!

-   A rendőröket eligazítottuk, uram. Butler igazgató utasítására pedig már elindultak a technikusok. Önre fognak várni a helyszínen.

-   Köszönöm! Amint odaértem, bejelentkezem. Értesítsen, ha addig bármi fejlemény adódik!

-   Meglesz, uram! Butler igazgató meghagyta, hogy hívja nyugodtan, ha bármire szüksége van és utasításba adta, hogy tájékoztassa, amint lehetséges.

-   Rendben! Küldje el Kadensky képviselő címét.

-   Megtörtént, uram! Azonnal elküldtem, amikor elindítottam a riasztást.

-   Nagyszerű, köszönöm!

Donaghue megszakította a hívást, aztán magában szentségelt néhány pillanatig. Oké, rendben van, hogy rituális módon zajlott le a gyilkosság, de akkor is érthetetlen volt, hogy Butler miért őt jelölte ki vezető ügynöknek. Két hulla nem tömeggyilkosság és tudomása szerint nem is működik sorozatgyilkos Washingtonban. Elhatározta, hogy a kocsiból felhívja Butlert. Megfordult. Mark ott állt mögötte.

-   Mi történt, Jim?

Donaghue lehalkította a hangját.

-   Lemészárolták Nicolas Kadensky képviselőt és a feleségét.

-   Mi? Kadensky-t?

-   Igen. A rendőrök szerint rituális gyilkosság volt. Lefejezték őket, a vérükkel pedig telefirkálták a falakat. Úgy tűnik sátánisták lehettek.

-   Veled megyek!

Donaghue egy pillanatra elgondolkodott, hogy visszautasítja az ajánlatot, de aztán rájött, hogy valószínűleg így is, úgy is be kell majd vonnia az ügybe Mark részlegét.

-   Rendben! - bólintott. - Köszönöm!

Visszamentek a szobába. A két nő rájuk nézett, aztán Margaret egy szomorú mosolyt villantott Paisley-ra.

-   Ketten isszuk meg a tojáslikőrt, drágám.

Donaghue szeretett volna valamit mondani neki, de mit is mondhatott volna. Margaret valószínűleg elég sokszor látta ezt a kifejezést a férje arcán, amíg az terepen dolgozott, így pontosan tudta, Marknak mennie kell. És mindez éppen karácsonykor… Kurva életbe! Paisley értetlen tekintettel nézett fel rá.

-   Mi történt, Jim?

-   Mennem kell! Megtennéd, hogy taxival mész haza?

Margaret leintette.

-   Majd én hazaviszem! - Donaghue tekintete láttán hozzátette. - Nem gond, Jim! Menjetek!

A két férfi otthagyta a nőket, aztán elindultak a mélygarázs felé. Egy szót sem szóltak, amíg a liftre vártak. Később, amikor visszagondolt erre a percre, Donaghue nem tudta eldönteni, hogy a bosszúság vagy a keserű beletörődés hallgattatta el őket erre a néhány percre.

Mikor kiszálltak a liftből, a mélygarázsban automatikusan felkapcsolódtak a villanyok. Donaghue balra indult, Mark jobbra.

-   Ott parkolok. - szólt barátja után Donaghue.

-   Megyek utánad. Ez hosszú lesz és így nem kell visszahoznod engem.

Donaghue bólintott és nagyon hálás volt ezért a gesztusért. Megvárta míg Mark becsatlakozott mögé a garázskijáróban, aztán kikanyarodott az enyhe havazásba.

Második fejezet

Rápillantott a GPS-re. Huszonnégy perc az út, még most is, amikor már alig van forgalom. Hát persze! Karácsony előtt három nappal, este tíz után, a főváros már az ünnepre készült. Ilyenkor mindenki rohangál, szervez, vásárol, számolatlanul költi a pénzt.

Ujjaival néhány másodpercig a kormányon dobolt, aztán a telefonért nyúlt és felhívta Butlert. Tudta, hogy főnöke nem fog neheztelni érte, amiért zavarja.

-   Jim! - szólt bele köszönés helyett Butler. - Ezek szerint megkaptad a riasztást.

-   Szevasz, Gav! Megkaptam, a jó életbe! Mi a túró történt?

-   Csak annyit tudunk, amennyit az ügyelet neked is elmondott. Megölték Kadensky képviselőt és a feleségét.

-   Igen, az tiszta sor. Hogyhogy rám osztottad ezt az ügyet? Nincs gondom vele, csak nem értem. Két halott nem jelent tömeggyilkosságot és arról sem tudok, hogy hasonló, rituális emberöléseket hajtottak volna végre a környéken.

-   Az osztályod kiemelt bűntényekkel foglalkozik, Jim, és egy politikus lemészárlása eléggé kiemelt! Az a kurva sajtó máris megneszelt valamit. Ezért kaptad te az ügyet. Nem akarom, hogy azzal vádoljanak, csak szarakodunk. - Butler hangja ezúttal némi neheztelésről árulkodott.

-   Ahogy mondtam, nincs gond ezzel, Gav, persze, hogy átveszem az ügyet! Egyszerűen nem értettem, hogy miért nekem lett kiosztva, mert eddig csak azokat kaphattam meg, amik kifejezetten sorozatgyilkosságok vagy tömeggyilkosságok voltak. De így már tiszta.

Úgy tűnt, Butler is megértette, hogy Donaghuenak nem a feladattal van baja, hanem a körülmények voltak tisztázatlanok. Sokkal enyhültebben folytatta.

-   Oké! Vedd át az irányítást és jelents, amint van valami információ! Attól tartok a firkászok nekünk esnek, ha megtudják, hogy mi történt, ami nem lesz nehéz, tekintve, hogy a rendőrség lezárta az egész várost és fokozott ellenőrzések vannak a közutakon, meg a pályaudvarokon és reptereken is. Tehát, ha a firkászok ránk másznak, csöpögtetni akarok nekik valamit. Szükséged van valamire?

-   Egy technikai csapatra, meg egy rutinos, kórboncnokra. Hogy értetted azt, hogy csöpögtetni akarsz valamit a sajtónak? Benne leszel te is a nyomozásban?

-   Abban nem, csak koordinálok az osztályok között és tartom a kapcsolatot a társszervekkel. A főnök engem jelölt ki rá.

-   Az fasza! Már ő is tudja?

-   Már a Fehér Ház is tudja, Jim. Öt perccel a hívásod előtt tettem le a telefont. Jayden Webb kért tájékoztatást.

-   Azt a kurva életbe! - hüledezett Donaghue.

Webb volt a Fehér Ház kabinetfőnöke. Rutinos, nagy tiszteletnek örvendő politikus az elnök stábjában. Mindenkit ismert, mindenki ismerte és alkalmas volt rá, hogy rendet tartson az elnök háza tájékán. Már legalább húsz éve dolgoztak együtt.

-   Mondtam, hogy ezúttal nem szarral gurigázunk, Jim! Visszatérve az erőforrásokra, egy szakértő és egy kiemelt technikai csapat már ott van. Pár perce érkeztek meg a Kadensky házhoz, csak rád várnak. Mi kell még?

-   Ha láttam a helyszínt, akkor majd többet tudok mondani.

-   Oké! Ha szükséges, vond be a profilozókat. Úgy tudom, Mark Spencer szabadságon van, de bárkit kérhetsz, ha kell.

-   A helyzet az, hogy éppen Marknál vacsoráztunk, úgyhogy mikor meghallotta mi történt, eljött velem. Mármint külön kocsival, hogy ne legyünk egymáshoz láncolva. Szerintem már be is jelentkezett a Központnál.

-   Az nagyszerű! Majd felhívom és megköszönöm neki is. - Butler egy pillanatig hallgatott, aztán kiadta a végső ukázt. - Ha bármi kell és elakadsz, ne szarakodj vele, szólj nekem és elintézem! Te az ügyre koncentrálj és jelents, amint tudsz valami használhatót mondani!

-   Meglesz és kösz! - mielőtt Butler bontotta volna a vonalat, Donaghue belekiáltott a mikrofonba. - Még valami, Gav!

-   Mi az, Jim? - szólt bele a telefonba Butler.

-   Atkins is benne van az ügyben?

Howard Atkins volt az FBI washingtoni részlegének területi igazgatója. Bár a beosztása miatt Donaghue felett állt a hierarchiában, a Kiemelt Ügyek Osztálya, azaz Donaghue részlege nem tartozott az irányítása alá. És ezt a tényt Atkins elég nehezen viselte. Butler egy másodpercig habozott, aztán megválaszolta a valódi kérdést.

-   Nincs beleszólása a nyomozásba, mert ez az ügy közvetlenül hozzám tartozik.

-   Kösz! - felelte Donaghue, aztán kinyomta a telefont.

A villát körülzáró rendőrautók alapján, legalább tíz egység vonult ki. Donaghue keserűen gondolt rá, hogy vajon hasonló esetben, más városokban, esetleg szegényebb kerületekben is ekkora erővel képviseltették volna-e magukat?! Lehúzta az ablakot és felmutatta az igazolványát.

-   Köszönöm, vártuk, uram! - köszöntötte a rendőr. - Arra! A technikusaik már megérkeztek.

-   Rendben, köszönöm! A másik kocsiban a kollégám érkezik.

-   Értem, ügynök úr! - bólintott a rendőr. - Átengedjük őt is.

Donaghue bólintott és behajtott az udvarba. A hó ugyan még nem lepte be teljesen a formára nyírt bokrokat, de azért foltokban már megmaradt itt-ott. Még a rendőrautók kék-vörös villogóinak a fényében is látszottak a karácsonyi izzók, amiket gondos kezek illesztettek rá a formára nyírt bokrokra. Bár visszafogott volt a díszítés, Donaghue valahogy mégis giccsesnek érezte.

Leparkolt egy szabad helyre a technikusok furgonja mellett és mire kiszállt a kocsiból, a járőrök parancsnoka már ott várt rá.

-   Donaghue ügynök? Wheeler hadnagy vagyok. Örülök, hogy ideért, uram! Mert ha szégyen, ha nem, ilyet még a kurva életben nem láttam…!

-   Csillapodjon le, hadnagy! Most higgadtságra van szükség! - hátrafordult és bemutatta Markot. - Spencer különleges ügynök, a munkatársam. Tájékoztasson minket!

A hadnagy gondolkodott néhány másodpercig. Talán nem akart teljesen inkompetensnek tűnni az ügynökök előtt, úgyhogy gyorsan belekezdett a részletes jelentésbe.

-   Kora este egy hívás futott be a 911-re. A segélyhívó először nem vette teljesen komolyan, mert a bejelentés bizarrnak tűnt. Egy kulturális rendezvény főszervezője hívta őket azzal, hogy Kadensky képviselő nem jelent meg egy rendezvényen és nem lehet elérni telefonon sem. Az operátor feltette a szokásos kérdéseket, de aztán a bejelentő megszakította a hívást. Próbálták visszahívni, de nem érték el. Nagyjából nyolc perc múlva, a hívó újra jelentkezett, de akkor már egy egység úton volt. Az operátor értesítette a felettesét, az pedig ide irányította a legközelebbi egységünket. Természetesen már egy másik operátor vette az újabb hívást és az illető amellett, hogy megismételte a bejelentését, azt is elmondta, hogy a képviselő személyi testőre sem jelentkezik. A járőr közben kiérkezett, de a zárt kertkapun nem tudtak bejutni. A kapu felől rá lehet látni a házra, úgyhogy a járőrök körülnéztek, amennyire lehetett. Látták limuzint a bejárat előtt és úgy tűnt nekik, hogy jár a motor. Jelentették a központnak a fejleményeket és megpróbálták kitalálni, hogyan juthatnának be. Végül a kapitányság felvette a kapcsolatot a biztonsági cég munkatársaival, akik elmondták, hogy lehet kívülről kinyitni a kaput, távirányító és kód nélkül. Behajtottak és alaposan átvizsgálták a kocsit. Üres volt, de valóban járt a motor. Megvizsgálták a házat is, és mivel az ajtó nyitva volt, bementek.

-   És? - kérdezte Donaghue türelmetlenül.

-   És… megtalálták a képviselőt meg a feleségét. Az egyikük, miután kihányta magát, jelentett a központnak és erősítést kért. Engem is akkor riasztottak. Tizenegy egység érkezett a helyszínre, én pedig átvettem a parancsnokságot. Mivel azt az utasítást kaptam, hogy az FBI viszi az ügyet, csak a helyszínt biztosítottuk, illetve az ide vezető út lezárását rendeltem el.

-   Remélem a rendőrök nem szennyezték be a helyszínt! - húzta össze a szemeit Donaghue.

-   Azt éppen nem… Az egyik kiszaladt a kertbe, ő ott …adta ki magából, a másik a házban, a fürdőszobában.

-   Nagyon remélem, hogy ott nem voltak nyomok, hadnagy úr!

-   Én… nem tudom, mert hát nem vizsgálódhattunk, de …nagyon kiborult a fiú! Sohasem látott még ilyet.

-   Az imént úgy fogalmazott, hogy maga sem látott még ilyet. Ezek szerint mégis bement.

-   Persze, mert… én csak… meg akartam győződni róla, hogy… minden úgy van, ahogy elmondták.

Donaghue a rendőr arcát vizslatta. Az volt az érzése, hogy nem mondott el neki mindent.

-   Van még valami, amiről tudnom kell?

-   Nincs, uram! - válaszolta határozottan a hadnagy.

Donaghue még öt másodpercig a tiszt arcába bámult, aztán bólintott.

-   Rendben. Átveszem az ügyet. Maga és a két járőr, akik bent jártak a házban, adjanak cipő- és ujjlenyomatot, illetve DNS-mintát a technikusainknak!

-   Jó, de miért van erre szükség?

-   Mert én azt mondtam! - felelte Donaghue. - Küldött a kapitányság nyomozókat is?

-   Igen, ügynök úr. Négyet is.

-   Nagyszerű! Ők kezdjék meg a szomszédos villákban lakók kihallgatását. Láttak-e, hallottak-e valamit? Észleltek-e rendkívüli mozgást, gyanús alakok jelenlétét, olyan járműveket, amik eddig nem fordultak meg a környéken, esetleg idegeneket.

-   Rendben, Donaghue ügynök! Intézem.

Donaghue bólintott és otthagyta Wheeler hadnagyot, majd Markkal a nyomában odament a technikusokhoz. Hirtelen nem értette, azok miért vannak hatan, aztán eszébe jutott, hogy Butler megmondta, kiemelt csapatot küldtek. A technikusok vezetője eléjük sietett. Donaghue először nem ismerte fel, mert az épület előterének fényei a fickó háta mögül világítottak. Elcsodálkozott, amikor a nagydarab figura végre besétált egy fénykörbe és rájött, hogy ki az. Randy Keller volt, a technikai részleg egyik vezetője. Úgy látszott, ez az este a meglepetéseké. Donaghue kedvelte Kellert, bár azt még nem értette, hogy mit keres itt a háttértámogató csapat élén. Mert bár Keller valóban náluk kezdett egykor, de most már azoknak a kütyüknek a fejlesztését felügyelte, amiket az FBI-ügynökök a munkájuk során használtak. Lehallgatók, mikrofonok, mikrokamerák, jelzavarók, ilyesmik.

-   Jim! Jó, hogy végre itt vagy!

-   Randy! Mit keresel te itt? - rázta meg a felé nyújtott kezet Donaghue.

-   Miért? Te is itt vagy, nem? - vigyorodott el Keller, aztán megadta a választ Donaghue kérdésére. - Úton van a harmadik gyerek, Jim. Kell a pénz, úgyhogy megbeszéltem a főnökséggel, heti egy-két alkalommal beugrom ügyelni a technikusokhoz.

-   Értem. Örülök neked! Csináltatok valamit?

-   Semmit! Az volt az utasítás, hogy várjunk meg téged. - Keller most Markhoz fordult. - Mark! Hogy vagy öreg haver?

-   Kösz, megvagyok! Még tartom a lépést a zöldfülűekkel. - mosolyodott el Mark is, de az arcán látszott, nincs elragadtatva a lazaságtól, amit Keller egy gyilkossági helyszínen ad elő.

Donaghue körbenézett, és mivel úgy találta, hogy a kiemelt létszám most nagyon is jól jön, azonnal kiosztotta az utasításokat.

-   Elsőként a zsaruktól vegyétek le a cipő- és ujjlenyomatokat meg a DNS-t.

-   Az összestől? - kérdezte Keller tárgyilagosan.

-   Csak a kettőtől, akik bent jártak és a hadnagytól, mert az is bement körülnézni.

-   A barom! - szűrte a fogai között Keller.

-   Ja, de most már mindegy! Közben essetek neki a kocsinak, aki pedig ráér, az kezdje el átvizsgálni a házat! Cipőnyomok, ujjlenyomatok, DNS, vérnyomok, szennyeződés, sperma, mindent szedjetek össze! Mennyi idő kell hozzá?

Keller a házra nézett.

-   Egy, maximum másfél óra.

-   Csak annyi? - hökkent meg Donaghue.

-   Persze! - bólintott Keller. - Randy bácsi még mindig érti a dolgát!

-   Fasza, Randy bácsi! - vigyorodott el Donaghue. - Akkor húzzatok bele, mert ha ezek megvannak, neki kell ugranotok a biztonsági rendszernek és a telefonoknak, illetve át kell vizsgálni az egész házat, hogy nincs-e bepoloskázva.

Keller odaintette magához az embereit és nem egészen fél perc alatt kiosztotta az utasításokat, aztán intett a két ügynöknek, hogy kövessék a műhelykocsiba. A technikusok öt perc alatt felöltöztek a védőruhákba, amelyek azt is biztosítják majd, hogy ők ne szennyezzék be a helyszínt. További két percbe telt, míg magukhoz vették a szükséges felszereléseket és nekiláttak a munkának. Nem egészen tizenhat perc múlva pedig megvoltak az első eredmények.

Keller hellyel kínálta Donaghuet és Markot. Meglökte a pulton álló egeret, aztán mikor a monitor életre kelt, bepötyögött egy sor parancsot a gépnek. Hosszú adathalmazt és egy sematikus ábrát kapott válaszul, ami semmit nem mondott Donaghuenak. Keller intett nekik, hogy lépjenek közelebb és a monitorra bökött.

-   Látod ezt itt?

-   Igen, de fogalmam sincs, hogy mi az?!

-   A Kadensky-házban lévő biztonsági rendszer aktuális állapotjelentése.

-   Hogy a picsába…? - képedt el Donaghue. - Egy órája még azt sem tudtuk, hogy végeztek velük.

-   Mondjuk úgy, megvan a módja. - aztán mintha tudná, mi jár Donaghue fejében, felemelte a kezét és hozzátette. - Nyugi, Jim! Az eljárás teljesen szabályos és jogszerű. Parancs sem kell hozzá, ha bűntény alapos gyanúja áll fenn. Benne van a legújabb végrehajtási utasításban is. A technikai halandzsa pedig nem olyan fontos. Ha érteni akarod, egyszer egy sör mellett szívesen elmesélem, de most legyen elég annyi, hogy minden hálózatra kötött rendszerben van egy kötelező biztonsági elem. Nem azért kötelező, mert előírtuk a fejlesztő cégeknek, hanem azért, mert ha nem lenne, akkor baszhatnák az egészet, amikor beüt valami szar a hálózatukkal. Ez egy kiskapu, ha úgy tetszik. Azon keresztül értem el az adatokat.

-   És? Mit találtál?

-   A kamerákat és a riasztót is kiütötték, alig három órával ezelőtt.

-   Bassza meg! Akkor…

-   Akkor előre eltervezett gyilkosságról van szó. - mondta csendesen Mark.

-   Úgy van! - fordult feléjük Keller. - De ez nem minden. Akárki is csinálta, értette a dolgát. Kívülről nyúlt bele a rendszerbe és nem hagyott nyomokat. Ráadásul nem is az összes kamerát lőtték le. Az északi oldalon lévők épek és működnek. Ott van egy oldalbejárat is a házba. Annak az ajtónak a riasztója most is aktív, tehát biztosan nem bántották.

-   Ezek szerint, az elkövetők a főbejáraton keresztül jutottak be a házba. - morfondírozott Donaghue. - Nem értem! A rendszer nem jelezte, hogy szabotázs történt?

-   Épp ez az, hogy nem! Ezért mondtam, hogy értette a dolgát a mocsok. Úgy nyúlt bele a működésbe, hogy a rendszer nem vette észre a hibát.

-   Ezt meg lehet csinálni? - kérdezte Mark.

-   Amint látod. - bólintott Keller. - Az egyetlen reménnyel kecsegtető dolog az lett volna, ha kiegészítő szoftvereket töltöttek volna fel a kamerákra. Sajnos ilyeneknek nem látom nyomát.

-   Ezt most magyarázd el! - mondta élesen Donaghue.

-   Ha felszerelsz egy rendszert, ahhoz minden esetben tartozik egy üzemeltető szoftver. Ezek nem túl bonyolultak. A gond akkor kezdődik, ha külön kiegészítőket kérsz hozzá: arcfelismerőt, rendszámfelismerőt vagy automatikus riasztást meghatározott eseményekre. Ezeknek a vezérléséhez külön szoftvereket kell vásárolnod. A kiegészítőket vagy az alapszoftverre, vagy közvetlenül a kamerákra lehet feltölteni. Ha a kamerák futtatják a kiegészítő programokat, akkor bizonyos erőforrásokat felhasználva, képesek normál kameraként funkcionáltatni a technikai eszközt, magyarán a kamerát. Ilyen esetben, korlátozott ideig, az eszköz a saját tárhelyére rögzíti, amit lát. Ez persze véges mennyiség, de most nincs is jelentősége, mert ebben a rendszerben nem voltak ilyen felturbózott szoftverek.

-   Rohadt életbe!

-   Ne aggódj Jim, ezt én sem értem! A faszi tele volt pénzzel, kurva nagy ház és birtok, limuzin, saját sofőr, de szaros háromezer dollárt már sajnált a kiegészítőkre. Szarrágó fasz!

-   Vagy nem is tudott róla, hogy létezik ilyesmi. - vélte Mark. - Ha a telepítőcég nem mondta el nekik, akkor honnan tudta volna?! Vagy elmondták neki, hogy ennyi és ennyi lesz a kiépítés, csak éppen kispórolták belőle ezeket a programokat. A fickó csak fizetett és azt sem tudta, mit vett meg valójában. Az ilyen figuráknál előfordul.

-   Nos, akkor ebben az esetben ez akár bűnrészesség is lehet. - húzta el a száját Donaghue. - Én még mindig nem értem, hogy nem vették észre az üzemeltetők, hogy kiütötték a rendszerüket.

-   Azt ma már semeddig nem tart megoldani, Jim. Szaros száz dollárért bárhonnan rendelhetsz egy alkalmas hekkelőprogramot. Nem nagy kunszt! Hallottátok a nyári esetet, ami a Pentagonban volt?

-   Nem! - felelték egyszerre az ügynökök.

-   Nem is csoda! Nem verik nagydobra, elhihetitek. Fejek hullottak a porba. A kínaiak valamikor, valahogyan, megszereztek egy csomó Pentagonhoz tartozó email címet. Írtak egy fasza kis programot és elküldtek egy csali-emailt ezekre a címekre. Valami olyasmi volt benne, hogy rá kellett kattintani egy linkre, amivel a legújabb biztonsági frissítéseket lehet telepíteni.

-   Az ilyen telepítéseket nem a rendszergazdák végzik? - kérdezte Mark.

-   Dehogynem. De az érdektelen tintanyaló seggfejek ezt nem tudták vagy nem is érdekelte őket az egész, úgyhogy volt, aki rákattintott. Erre a kínai program feltelepítette magát a gépre és beágyazott egy programsort, ami azt az utasítást adta a gépnek, hogy onnantól egy távoli szerverre kell küldeni az adatokat. Mivel a telepítés azonnal a számítógépre történt, ráadásul manuálisan és az alapprogram változott meg általa, a rendszer nem balhézott az új utasítás miatt, hanem szépen felépítette magát. Megnyitotta a hozzáférést a távoli szerverhez és oda is elküldte az adatokat. Azt természetesen a kínaiak kezelték, úgyhogy minden fertőzött gépről, mindent elolvashattak. Ráadásul ezek a gépek, minden más olyan gépet is megfertőzött, amire emailt küldtek vagy megosztott mappákat használtak. Gondolhatjátok!

-   És hogy vették észre?

-   Nehezen. A gépek erőforrás-felhasználását kell figyelni hozzá, vagyis… kellett volna. Csak, akinek az lett volna a dolga, azt mondta, hogy nem ért rá.

-   Fasza!

-   Gondolom megsimogatták a buksiját?!

-   Naná! - Keller felröhögött, mert a történet csattanóját a végére hagyta. - Merthogy a program majdnem nyolc évig dolgozott a hadügy gépein.

A két ügynök álla leesett, mire Keller megint elvigyorodott, aztán befejezte az ismertetőt.

-   Szóval bármi megoldható és valószínűleg itt is valami ilyesmi történhetett.

-   Vissza tudjátok követni, hogy mi történt valójában?

-   Ahhoz viszont már engedély kell, Jim.

-   Küldd el nekem, hogy pontosan mire van szükséged és meglesz! Vedd fel a feladatlistába! Tudni akarom, hogy mi történt, mert ez egy lehetséges nyom.

Keller gyorsan előhívott egy levelezőt, legépelte az adatokat és elküldte.

-   Ott van nálad minden.

-   Vedd elintézettnek! - bólintott Donaghue. - Szerinted mikor lesz valami eredmény a kintiektől?

Mintegy Donaghue kérdésére válaszul benyitott az egyik technikus.

-   Főnök, kész a kocsi és a ház előtere. Mehetünk beljebb?

Keller Donaghuera nézett.

-   Kezdjétek! - intett Donaghue.

-   Te gyere be és töltsd fel a mintákat, én megcsinálom az elemzést! - mondta Keller a technikusnak. - A többiek kezdjék el a házat és nagyon húzzák a seggüket!

-   Oké, meglesz.

-   Kellek én ide? - kérdezte Donaghue.

-   Eddig sem kellettél, Jim, de előbb mindig mi jövünk, ezt szerintem közülünk te tudod a legjobban. Viszont mi a francnak fagyoskodtatok volna odakint?

Donaghue kelletlenül bólintott és kicsit rápirított Kellerre, hogy visszaszerezze az irányítást.

-   Pörögjetek fel, én addig beszélek a halottkémmel.

-   Én megnézem magamnak a limuzint. - állt fel Mark is, aztán a technikushoz fordult. - Az autónak járt a motorja és nyitva volt az ajtaja, jól tudom?

-   Igen, uram! - bólintott a technikus.

Kiléptek a szervizkocsiból. Mark Donaghuehoz fordult.

-   Mit gondolsz?

-   Keller jó szakember, de tökön fogom rúgni. - húzta el a száját Donaghue, aztán lesöpört egy hópihét az orráról, mert csiklandozta. - Ez itt egy bűnügyi helyszín, nem a technikai műhely.

-   Igazgató akar lenni, de nem léptetik elő, mert a stílusával annyi ember lábára taposott rá az elmúlt tíz évben, hogy lassan senki nem akar szóba állni vele.

-   Azt mégis megengedték neki, hogy terepre menjen. - kekeckedett Donaghue.

-   A minősítése megvan hozzá, és szerintem bent ezt inkább büntetésnek gondolják.

Donaghue elvigyorodott, aztán a halottkém autója felé intett.

-   A szakival leszek. Szólj, ha találsz valamit!

-   Persze! - bólintott Mark.

Elindult a másik furgon felé, aztán a ház felé nézett. A technikusok már bent voltak, két rendőr biztosított az ajtónál.

-   Húzzátok a beleteket, a kurva életbe! - gondolta magában. - Csak pazaroljuk a drága időt.

Továbblépkedett és valamiért most a másik irányba, a kapu felé nézett. Nem tudta kivenni, hogy mi történik, csak azt látta, hogy megsokasodtak az autók a kapu előtti úttesten. Nem csodálkozott, mert ezen a környéken egy ekkora felhajtás mindig valami izgalmas pletyka forrása. Ráadásul Donaghue úgy vélte, mindenki tudja, hogy ki lakik ebben a házban. Ekkor megcsillant valami a sötétben, majd, a csillogás helyén egy erős reflektor fénye villant fel és emelkedni kezdett. Azonnal rájött, hogy mi az.

-   A kurva tévések, hogy basznák meg! - mormolta a fogai között és nagyon-nagyon szeretett volna már pár órával öregebb lenni.

Butler üzenete akkor érkezett meg, amikor a szakértő beszámolt róla, hogy a két kórboncnok már várja a testeket és felkészültek a munkára. Kora délelőttre ígért eredményeket, ha éjfél előtt el tudnak indulni a holttestekkel. A toxikológiai eredményeket pedig este vagy legkésőbb másnap reggel küldik. Megköszönte a tájékoztatást, aztán elolvasta Butler üzenetét.

’Ott van a tévé, Jim. Eredmények kellenek! A FH tájékoztatást ígért nekik.’

-   Jó vicc! - gondolta Donaghue. - A fehér házi kabinet tagjai még életükben nem jártak bűnügyi helyszínen.

Visszaírt Butlernek, hogy hamarosan hívja, aztán odament a hadnagyhoz.

-   Mit tehetek önért, uram? - kérdezte készségesen az egyenruhás.

-   Azt tudják, hogy hol lett volna a rendezvény amire a képviselő hivatalos volt?

-   Én nem, de a kapitányság meg tudja mondani, mert őket tájékoztatták a segélyhívás során.

-   Derítse ki, aztán szóljon, amint megtudta! Köszönöm!

Odasétált Markhoz, aki még mindig bőszen vizsgálgatta a limuzint.

-   Ki tudsz sütni valamit ebből az egészből? - kérdezte Donaghue.

-   A kocsi motorja járt, tehát már készülődtek az útra. Ebből következik, hogy a sofőr egészen biztosan itt volt. Akkor történhetett valami, amikor Kadensky és a felesége kiléptek a házból.

Donaghue telefonja megcsörrent. Látta, hogy a központjuk keresi. A szemével intett Marknak, aztán lenyomta a zöld gombot.

-   Donaghue.

-   Uram! Butler igazgató utasítására két ügynök kiment a Kadensky képviselő által fizetett testőrszolgálat központjához. Kifaggatták diszpécsert, aki azt állította, a képviselő őrizetére kirendelt emberük nem jelentkezett be. Felhívták, de nem érték el, így ők is értesítették a rendőrséget. Onnan tudták meg, hogy Kadensky képviselőt és a feleségét megölték, illetve, hogy az emberük eltűnt. A cég vezetője és a jogásza már úton van a főkapitányságra.

-   Ezt én miért csak most tudom meg? - kérdezte Donaghue és úgy érezte, rögtön szétvágja az ideg.

-   A rendőrség nagyon leterhelt uram. Eddig nem volt lehetőségük értesíteni minket.

-   Elfogadhatatlan!

-   Uram?

Donaghue nagyot fújt, aztán beszélni kezdett.

-   Mondom, hogy mi fog történni! Küldjetek egy feljegyzést a rendőrfőkapitányságra, azok pedig továbbítsák minden rendőrőrsnek és rendőrnek! A Kadensky gyilkosság szövetségi ügy. Én vezetem a vizsgálatot, tehát minden jelentésnek, eseménynek és információnak, rajtatok keresztül, hozzám kell befutnia, méghozzá haladéktalanul! Ez alól csak az az eset kivétel, ha valamelyik járőr belefut a feltételezett gyanúsítottakba és letartóztatást eszközöl. Abban az esetben ráér utólag is jelenteni. A két ügynök, akiket Butler kiküldött a biztonsági szolgálathoz, szerezze meg a diszpécsernaplót és a cég minden anyagát a sofőrről! Ha a diszpécserek akadékoskodnak, akkor csapd fel az országos telefonkönyvet és addig hívogasd a bírókat, amíg valamelyik alá nem írja nekünk a parancsot a lefoglaláshoz! Ezenkívül helyezd készenlétbe az egyik túszmentő csapatot és rendeld őket az én ügyemhez! Ha nagy szar kerekedik és más eset miatt bevetésre kerülnek, akkor hívjatok és megbeszéljük a lehetőségeket! Riaszd Cartert és Lynch-cset, azonnal induljanak a rendőrfőkapitányságra! Ők fogják kihallgatni a biztonságiak vezetőjét. Amíg Carter oda nem ér, a rendőrök csak akkor szólhatnak hozzájuk, ha vízzel kínálják őket. Fél órán belül üzenetben jelentsd nekem, hogy az összes utasítást végrehajtottátok! Minden világos?

-   Igen…, uram!

-   Rendben, akkor kezdj neki! Nem lehet fennakadás, hívjatok, ha gond van!

Donaghue a zsebébe süllyesztette a telefont, aztán visszament Markhoz.

-   Szóval, mit tudtál kihámozni a dologból?

-   A legnagyobb kérdés, Jim, hogy hol a testőr?!

-   Meglépett az elkövetőkkel együtt.

-   Szerinted benne volt? - kérdezte Mark.

-   Miért, szerinted nem?

-   Ne hamarkodjuk el a dolgot! Nézd meg a kocsit! Tiszta, rendezett, nincs rajta külsérelmi nyom. Biztosan nem volt tűzharc és dulakodásnak sincs nyoma.

-   Mark, ez éppen az én teóriámat erősíti, de most nincs időm a rejtvényekre. Mire akarsz utalni?

-   Ha a sofőr benne volt, akkor miért hagyta itt járó motorral az autót? Ha valami gallyra ment volna az akció közben, Kadensky és a neje akár el is menekülhettek volna vele.

Donaghue elgondolkodott. Volt némi valóságalapja Mark felvetésének, de a gondolatmenetnek totálisan ellentmondott, hogy a sofőr nem volt sehol. Se élve, se holtan. Ha valóban ő látta el Kadensky személyi védelmét, akkor miért nem avatkozott közbe? Egy rakás, vallási fanatikus idióta rátört a munkaadójára ő meg nem tett semmit? Vagy nem is volt módja rá, hogy bármit tegyen? De akkor pláne az a nagy kérdés, hogy hol van a fickó? Donaghue mérgesen rálegyintett saját okfejtésére, aztán Markra pillantott.

-   Majd kiderül, hogy a technikusok találnak-e vért, ami tőle származik.

-   Nem fognak.

Elég egyértelmű kijelentés volt, de mielőtt Donaghue vitába szállhatott volna vele, kettőt pittyent a telefonja. Ránézett. A központból üzentek neki, hogy a két embere megkapta a riasztást és elindultak a kihallgatásra, a túszmentők pedig készenlétbe álltak. Ez legalább működött. Éppen elrakta volna a telefont, amikor a készülék megint bejövő hívást jelzett. Alex Carter kereste. Carter gyakorlatilag a helyettesének számított az osztályon. A legmagasabb rangú ügynöke volt és rengeteg tereptapasztalattal rendelkezett. Biztos arról akar érdeklődni, hogy miért is szarta el az FBI a karácsonyi készülődést.

-   Szevasz, Alex! - szólt bele Donaghue a telefonba.

-   Jim, mi az úristen történt? Igaz, hogy megölték Kadensky képviselőt?

-   Sajnos igaz, a kurva életbe! Bocs, hogy bebasztam az estédnek, de kurva nagy a fejetlenség és nem akarok még több szart a nyakunkba.

-   Az asszony leszedte a fejem, de amúgy nincs gond! Akkor? Mi az ábra, Jim?

Donaghue beszámolt a történtekről és a helyzetről, illetve elmondta, hogy mit vár Cartertől. Alex agyát azonnal felpörgette a rutin.

-   Szóval akkor a testőr gyanúsított?

-   Pontosan! Felszívódott és mivel nincsenek sem dulakodásra utaló nyomok, sem vér a kocsi körül vagy a ház bejáratánál, nekem ez azt mutatja, hogy benne volt.

-   Tudod mit mondana erre Mark? A tetthelyen lévő vérnél csak egy rémisztőbb dolog van. Ha nincs vér.

-   Mark itt áll mellettem, de nekem még semmi ilyesmit nem mondott. - aztán hogy pályára állítsa az ügynököt, hozzátette. - Nem akarok felesleges cécót, de készüljünk arra, hogy nem lesz könnyű menet a kihallgatás. A faszi rögtön az ügyvédjével indult el a kapitányságra, úgyhogy valószínűleg hosszú lesz az éjszaka.

-   Mennyire szorongassam meg?

-   Nagyon!

-   Oké! Tehát akkor ők nem gyanúsítottak, de az emberük igen. Ha nem működnek együtt, akkor szétszedjük őket és a cégüket. Így gondoltad?

Donaghue agyán átfutott, hogy ezért kellett Cartert küldeni.

-   Igen! - elmondta neki, amit Keller mondott a biztonsági rendszerről, végül kiadta az ukázt. - Csöpögtess nekik valamit, aztán állj rá a tökükre!

-   Meglesz! Hívlak, ha van eredmény.

-   Rendben.

Mielőtt eltette a telefont, rápillantott az órára. Mindjárt fél tizenkettő.

-   Kurva életbe! - mormolta, aztán visszament a műhelykocsihoz.

Kopogás nélkül benyitott.

-   Van már valami, Randy? - kérdezte. - Kifutunk az időből!

Keller csak a kezét emelte fel, hogy várjon, aztán beleszólt az előtte álló mikrofonba.

-   Rendben, akkor gyertek ki és kezdjétek el feltölteni az adatokat. - a vele lévő technikusra nézett. - Te maradj itt és rögzíts minden anyagot, ha találsz valamit, szólj! Én bemegyek a főnökkel.

Azzal Keller felpattant, felkapta az FBI feliratú széldzsekijét és kikecmergett a furgon hátuljából.

-   Most végeztek, rögzítettek mindent. Kivetkőznek, aztán nekiállnak feltölteni az eredményeket. Negyven percen belül bent van a rendszerben az összes adat.

-   Fasza! Akkor mehetünk?

-   Igen. Én is veled megyek.

-   Oké.

Donaghue odaintett Marknak, aki még mindig a limuzin mellett állt, aztán megindult a ház felé.

Harmadik fejezet

Az elmúlt három évben, amióta Washingtonba került, Donaghue megtanulta, hogy itt minden a politikáról szól. Kezdte megérteni ezt a működési elvet, de arra nagyon hamar rájött, hogy ettől a tudástól sem sikerült jobban megkedvelnie a politikusokat. Kadensky-ről nem sokat tudott, bár a figura gyakori vendég volt a médiában. Összefüggésben egy-egy nyilatkozatával, gyakran felemlegették a showbizniszben eltöltött éveit, ami alatt állítólag huszonötmillió dollárt standupolt össze. Ellenszenve dacára, Donaghue azért arra kíváncsi volt, hogy él, illetve élt egy ilyen ember. Arra persze még inkább, hogy miért lett áldozat? Ezt a kérdést elsőként Markkal kell majd kielemeznie, de még nem most. Nem akarta, hogy barátja benyomásai és észrevételei elvigyék a saját megérzéseit és meglátásait. Nem! Előbb látnia kell a tetthelyet és a hullákat. A sofőr miatt már így is elbillent az első megérzése, de annyi önfegyelme azért még mindig volt, hogy az a rövid eszmecsere ne térítse el teljesen a fókuszát. A technikusokkal az ajtóban futottak össze.

-   Mit találtatok? - kérdezte az egyiküktől Randy.

A technikus előbb Donaghuera pillantott, aztán beszélni kezdett.

-   Legalább száz különböző személy ujjlenyomatát gyűjtöttük be, de találtunk olyan nyomokat is, amikről egyértelműen látszik, hogy kesztyűs kéztől származnak. DNS is van bőven, meglátjuk, mire jutunk velük. Szerintem egyébként nem sokra.

-   Hagyd most a feltételezéseket! - legyintett Randy. - Más?

-   Gyalázatosan néznek ki… Ilyen… elfajzott, rohadt állatokat!

Donaghue összehúzott szemmel vizslatta a technikus lassan zöldre fakuló arcát. Tudta, hogy az emberei nem kezdők, ezért el bírta képzelni, hogy milyen állapotban lehetnek a hullák.

-   Találtatok friss cipőnyomokat? - kérdezte, aztán hozzátette. - Úgy értem az előszobában.

-   Igen, több nyomot is találtunk, de inkább bakancstól valók. A zsaruk lábnyomait elkülönítettük. Nagyjából fél hét óta havazik, tehát a nyomok alapján, fél hét és a rendőrök kiérkezése között, legalább öt ember járt a házban. Szerintem tőlük származnak a kesztyűs kézlenyomatok is.

-   Más?

A technikus öklendezett egy sort, aztán mikor összeszedte magát, megválaszolta a kérdést.

-   A nőt megerőszakolták. Egy kibaszott szoborral…! Széttrancsírozták…

A technikus félrelökte Randy-t, aztán kirohant az udvarra és mindannyian jól hallották, hogy mindent kiad magából.

-   Bassza meg! - nézett fel megrökönyödve Keller. - Mi a kurva anyja történt itt?

Mivel nem kapott választ, Markhoz fordult.

-   Mi a fasz volt ez, Mark? Te hallottál már ilyesmiről?

Mark arca elsötétült, amikor válaszolt.

-   Nem ritka eset, Randy. De bocsáss meg, amíg Jim nem látta a helyszínt nem véleményezem a dolgot. Ő így dolgozik.

Donaghue egy hálás bólintással köszönte meg barátjának, hogy tartja magát az ő munkamódszeréhez, aztán megindult a ház belseje felé.

A berendezésen látszott, hogy gondos, szakavatott kezek válogatták össze, Donaghue megítélése szerint, mérsékelt jóízléssel. Akkora giccsparádé volt az egész, hogy azt csakis a látogatók elkápráztatása kedvéért állíthatták így össze. Méregdrága bútorok, kiegészítők, émelyítően csillogó kristálycsillárokkal, festményekkel és természetesen a kötelező családi fotókkal. Donaghue úgy vélte, a befolyásos szülőkről és a házigazdákról készült fotók szintén a vendégek manipulálásának eszközei lehettek. Aki ide belépett, annak mindjárt tudnia kellett, hogy itt fontos emberek tengetik mindennapjaikat. A nappaliban volt egy külön falrész, amin csak Kadensky-ről készült, fekete-fehér képek voltak láthatók, amint elegáns öltönyben, mikrofonnal a kezében, nevető közönség előtt emelkedő színpadon feszített. Az egykori showmannak, a fényképeken sem volt megnyerőbb külseje, mint a későbbi politikai tévéműsorokban és vitaesteken. Elnyúlt feje valamiért egy szekeret húzó lóra emlékeztette Donaghuet. Néhány másik képen Mrs. Kadensky is ott állt a férje oldalán.

Pamela Kadensky csinos volt. Elég csinos ahhoz, hogy Donaghue ne értse, mit látott az egykori komikusban. Talán a férfi pénze fogta meg? Ezt nem tartotta valószínűnek, mert az asszony öröksége nagyjából a négyszerese volt a férfi teljes vagyonának. Legalábbis a washingtoni rossznyelvek szerint. Bár Donaghue kellőképpen viszolygott a politikusoktól ahhoz, hogy ne akarja nyomon követni az életüket, azért akarva, akaratlanul hallott híreket és pletykákat. Egy másik fényképen Kadensky és a felesége a Capitolium lépcsőjén állva, két oldalról karoltak bele Nancy Pelosiba, az akkori képviselőházi elnökbe.

A dolog itt kezdett érdekessé válni Donaghue számára. Na, nem a fénykép miatt. Az nem érdekelte, kivel pózoltak az áldozatok. Sokkal inkább az a fordított pentagram, amit durva kezek vérrel mázoltak a falra a kép mellé.

Közelebb lépett a szimbólumhoz és megvizsgálta. Elsőre úgy látszott, a művésznek többször is bele kellett mártania az ujjait a vérbe, hogy be tudja fejezni a rajzot. Elég groteszk látvány volt.

A technikus, akit Keller bent tartott, hogy kalauzolja őket, most halkan köhintett. Donaghue odafordult, mert azt hitte mondani akar valamit, de aztán rájött, a fickó csak a feltörekvő gyomorsav miatt krákogott. Azonnal megértette, hogy miért. A véres pentagrammal elcsúfított fallal szemben egy diófaszekrény állt. Az alsó fele diszkrét ajtókkal takarta a tartalmat, de a felső részén, cirádás, kovácsoltvas betétekkel díszített, üveges vitrin volt kialakítva. Gondosan elrendezett, bár kissé divatjamúlt, méregdrága emléktányérok voltak benne. Illetve, már nem álltak olyan takaros rendben, mint egykori tulajdonosaik szerették volna. Kettő közülük össze is tört. A darabok között pedig ott állt Nicolas Kadensky képviselő feje. A nyakbőr alól kiszivárgott vér beszennyezte a polcot és az alatta lévő másikat is. A mostanra üvegessé fakult, eltorzult szemek valahová jobbra és felfelé néztek.

Donaghue ösztönösen követte a torzó tekintetét. A szemek a szemközti sarokban álló, feldíszített, vérrel befröcskölt karácsonyfára meredtek. Most még nem tulajdonított neki jelentőséget, de ösztönösen felmérte, hogy a karácsonyfa egy hall bejárata előtt áll, ami számára most csak annyit jelentett, hogy a ház oldalával párhuzamosan fut egy folyosó.

-   Atyaúristen, milyen beteg állat csinál ilyet? - kérdezte Keller elhaló hangon.

Mivel valószínűsítette, hogy Randy nem vár választ a kérdésére, Donaghue közelebb hajolt a vitrinhez, hogy jobban szemügyre tudja venni a fejet. Azt azonnal megállapította, hogy Kadensky-t többször is megütötték. Minden bizonnyal még a halála előtt. Erre utalt legalábbis, hogy két, mostanra megszáradt, az orrából kifolyt vércsík szennyezte be az ajkait és az állát. A bal járomcsontján kékülő folt is ütéstől származott. A fej mellett, a szekrény hátoldalán, vérrel mázolt fordított kereszt éktelenkedett. Ahogy jobban megvizsgálta, már azt is látta, hogy a levágott fejből kifolyt vérbe mártotta bele valaki az ujjait és azzal rajzolta fel az ábrát.

-   Ezt is rögzítettétek? - kérdezte Donaghue hátra sem fordulva.

-   Mindent, uram! - felelte rekedten a technikus. - Külön lefényképeztük az ujjnyomokat is a vérben, hátha kisül belőle valami, bár biztos, hogy kesztyű volt ezen az állaton.

Donaghue megfordult és jól megnézte magának a technikust, de végül nem fűzött semmit a megjegyzéshez.

-   Hol a holttest? - kérdezte inkább, hogy haladjanak.

-   Ott. - mutatott a technikus a karácsonyfával szemben nyíló beugróra. - Az egy könyvtárszoba. Ott van bent…

Donaghue már tudta, hogy mit kell keresnie. A jelzett irányból, a szekrényig, vérpettyek csúfították a padlót. Tehát ahogy az elkövetők levágták a fejet, azonnal kihozták ide és berakták a szekrénybe. Ilyen beteg állatokat! Ügyelve rá, hogy ne lépjen a vérre, elindult a könyvtárszoba felé, de valami megállította. A beugró melletti ablakot takaró, sötétítőfüggönyön észrevett egy újabb vérfoltot. A függöny gyűrődései miatt még nem tudta kivenni, hogy mit ábrázol. Előhúzott egy pár, gondosan a zsebébe készített gumikesztyűt, és miután a kezére igazította, széthúzta a sötétítő redőit. A rajz egy kört ábrázolt, amiben felül három, azok alatt pedig még egy X volt látható. A két szélső X szára képezte az alsó nagyobb X-et, a középső alsó szárai pedig belecsatlakoztak a vonalakba. Nézte és próbálta értelmezni, mert még sohasem látott ilyet.

-   Ez meg mi? - kérdezte Keller, de mivel Donaghue most sem válaszolt, a technikus felé fordult. - Lefényképeztétek?

-   Igen, minden szögből. Videóra is rögzítettük, ahogy feltártuk.

-   Jól van. A…

Hogy Keller mit akart mondani, az nem derült ki, mert Donaghue mobilja csörögni kezdett, ő viszont, mivel el volt foglalva, ráadásul gumikesztyű volt rajta, nem akart a zsebében kotorászni. Majd vár egy kicsit, akárki is az! Belépett a könyvtárszobába.

Gyalázatos állapotban volt a helyiség. A könyvek egy része szétdobálva, a középen álló asztalt pedig felborították. A drágának tűnő, rövid lábú olvasólámpa búrája is összetört. Kadensky lefejezett holtteste a felborított asztal előtt feküdt a hasán. A nyak maradványa előtt, elkenődött, hosszú vércsík szennyezte be a szőnyeget. Tisztán látszott, hogy a hullát a lefejezése után húzták erre a helyre. A legfigyelemre méltóbb mégis az volt, hogy a hulla hátába ugyanazt a körbe rajzolt négy X-et vágták bele, amit a függönyön is láttak. Donaghue leguggolt a holttest mellé és szemügyre vette az ábrát.

-   Mi a francot jelenthet? - mormolta maga elé.

-   Megfordítottátok a hullát? - kérdezte a technikust.

-   Nem. Nem akartuk, amíg a doki meg nem nézte. A nyomokat és a DNS-t levettük.

Donaghue felegyenesedett és megkerülve a felborított asztalt, szemügyre vette a festékszóróval összemázolt, polcokon maradt könyveket. A vörös festék a legtöbb helyen vékonyan szóródott, ami azt mutatta Donaghuenak, hogy gyorsan, széles mozdulatokat használva fújták fel az ábrát. Illetve ábrákat.

Kissé hátrahajolt, bár ez merőben felesleges volt, mert nagyságrendekkel így sem került távolabb a meggyalázott polcoktól és könyvektől. Ráadásul nem is kellett sokat gondolkodnia, hogy mit lát. Egy nagyjából három láb magas és öt láb széles ‘666’ felírat bontakozott ki előtte. Nézte az elcsúfított könyveket, majd szemügyre vette a földön heverő köteteket is. Azokon nem volt festék, de az tisztán látszott, hogy valami folyadék eláztatta a lapokat.

-   Van ötletetek, hogy mivel locsolták le a könyveket?

-   Nem lelocsolták, uram. Lehugyozták… A vizsgálat alapján biztos, hogy vizelet.

-   Fasza!

-   Barbár állatok! - nyögte Keller, aki úgy tűnt, a tervező asztal mellett elszokott az emberi aljasság ilyentén megnyilvánulásaitól.

Donaghue kifelé indult a szobából, de ekkor a villanykapcsoló alatt, az ajtószár mellett meglátott egy újabb rajzot. Ezt is megvizsgálta. Sokáig tartott, amíg rájött, hogy oda egy primitív kecskefejet mázoltak fel Kadensky vérével.

-   Hol van a nő holtteste? - kérdezte.

-   Egy másik szobában. Talán vendégszoba lehet.

-   Van itt még rajz, vagy bármi, amit látnom kell?

-   Nincs, Donaghue ügynök.

-   Rendben! A doki kezdjen neki a holttest vizsgálatának, valaki jöjjön be közületek és fényképezzen, hátha a hulla hasán is vannak sebek vagy belevágott ábrák! Te pedig mutasd meg a nőt!

-   Én, uram…? - kérdezte a technikus és falfehér lett.

-   Tulajdonképpen mi is elkezdhetjük keresgélni, de gyorsabban a végzünk, ha megmutatod.

-   Ne legyél már ilyen pöcs! - mordult rá Keller is a technikusra. - Hol a hulla?

-   El a karácsonyfa mellett és balra az első szoba. De…

-   De? - kérdezte Donaghue.

-   Acélozza meg a gyomrát, uram!

A folyosó falán is ott volt a 666 felirat, de ezúttal vérrel mázolva. Donaghue elfordította a tekintetét a vészjósló graffitiról és belépett a szobába. Bár már tudta, hogy Pamela Kadensky halála brutális volt, erre azért nem számított. Azonnal megértette, miért figyelmeztette a technikus, hogy acélozza meg a gyomrát. A holttest a hátán feküdt a kényelmesnek tűnő ágyon. Hogy női áldozatról van szó, azt csak a szétszaggatott estélyi ruha alól kilátszó, sötét foltokkal borított mellek árulták el. A hulla lábai ugyan szét voltak nyitva, de ettől még lehetett volna egy kasztrált férfié is a test. A holttest combjai között egy, talán nyújtózkodó kócsagot ábrázoló, véres kerámiaszobor feküdt. Minden bizonnyal ezzel követték el a kegyetlen nemi erőszakot. A nő fazonra nyírt fanszőrzete csomókba tapadt össze a vértől és a test körül is mindenhol vér szennyezte be a takarót.

-   Kibaszott, kurva élet…! - nyögött fel Keller a szobaajtóban.

Donaghue odapillantott és megállapította, hogy a mérnök nincs túl jó bőrben.

-   Randy, menj ki innen és inkább koordináld az adatfeldolgozást! Siessetek, eredmények kellenek!

-   Oké…

Donaghue tekintete összevillant Markéval. A profilozó tartotta magát a protokollhoz és nem szólalt meg. Beszéd helyett inkább a falra mázolt ábrát kezdte alaposabban szemügyre venni. Most, hogy végre semmi nem vonta el a figyelmét, Donaghue szemügyre vette a nőt. Mrs. Kadensky szemei csukva voltak. Majd a technikusok megmondják, hogy valaki lehúzta a szemhéjait, vagy ő maga döntött úgy, hogy az utolsó pillanataiban nem a hóhérai arcát akarja látni. Donaghue megvizsgálta a nő kezeit, amelyek tehetetlenül hevertek a test mellett. A csuklóknál és az alkaron is lila elszíneződések mutatták, hogy durva kezek szorították le őket, amíg a kínzás tartott. A szerencsétlen nő iszonyatosan szenvedhetett élete utolsó perceiben. Donaghue csak remélni merte, hogy gyorsan meghalt. Az már az első pillantásra is látszott, hogy Mrs. Kadensky életében nagy gondot fordított a megjelenésére, de az alatt az idő alatt amíg lemészárolták, az ápoltság nyomtalanul eltűnt. A körmei töredezettek voltak, az ujjak kificamodva álltak a helyükön és számos zúzódás borította az apró kézfejet. Óvatosan a szeme felé fordította a körmök alsó felét. Ahogy az eddig látott sérülésekből sejtette, a nő elszántan védekezett. Ütött és karmolt is. Erről árulkodtak a töredezett körmök alá szorult szövetfoszlányok.

-   Erről vettetek mintát? - kérdezte hátra sem fordulva, de nem kapott választ.

Ingerülten megfordult. A technikus nem volt a szobában. Mark megértette és kilépett a szobából, aztán megismételte a kérdést a folyosón álldogáló technikusnak.

-   Vettek mintát a nő körme alól?

-   Igen uram. Mindegyik alól. - a technikus fojtott hangja beszűrődött a szobába.

Donaghue óvatosan visszaengedte a nő kezét és szemügyre vette a nyak torzóját. Azt még szakértő nélkül is meg tudta állapítani, hogy otromba mozdulatokkal, szakértelem nélkül vágták le róla a fejet. Vágták? Ezt úgy marcangolták és szaggatták le, bassza meg!

Megfordult és akkor felfedezte Mrs. Kadensky fejét. Egy nagy méretű üvegváza száján állt, száraz virágok között. A kifolyt vér beszennyezte a váza alá helyezett fehér terítőt is.

A váza mögött a falon egy másik vérrel rajzolt ábra volt látható. Egy dupla kereszt, alatta egy fekvő nyolcassal. Rémlett neki, hogy már találkozott ezzel az alakzattal, de nem jutott eszébe, hogy hol. Megvizsgálta azt is, amit Mark nézegetett az imént. Ez egy lefelé szélesedő, csonka háromszög volt, a két oldalán két kiálló vonallal, a tetején pedig egy felfelé nyitott félívvel. Ezt nem tudta hová tenni. Mivel Mark a holttestet és az elhelyezkedést vizsgálta, nem akarta megzavarni, inkább levette a kesztyűjét és megnézte, hogy ki volt az iménti hívója. Odaintett Marknak, hogy kint várja, aztán elindult a technikus felé.

-   Azt akarom, hogy újra fényképezzetek le minden ábrát és szimbólumot! Állítsatok belőle össze egy különálló aktát Gillian Whitaker professzornak! Küldjétek el neki a nevemben egy felkéréssel, hogy azonnal álljon neki az elemzésnek, amint lehetősége van rá, és nekem küldje el az értékelést! A rá vonatkozó protokollok bent vannak a rendszerben.

-   Már lefotóztuk…

-   Nem érdekel! Csináljátok, amit mondtam!

-   Rendben, Donaghue ügynök!

Otthagyta a technikust és kiment az épület elé. Bár a bomlásnak még nem volt szaga ebben a stádiumban, úgy érezte, ki kell tisztítania a tüdejét. Amint három-négy mélyet szippantott a hűvös, hószagú levegőből, rögtön jobban érezte magát. Nagyot sóhajtott, aztán rányomott a visszahívásra. Carter a második csengetésre felvette.

-   Itt vagyok, Jim.

-   Mi a helyzet? Bent voltam a tetthelyen, nem tudtam felvenni.

-   Gondoltam. Mi van a Kadensky házaspárral?

-   Rohadt egy ügy, Alex. Nemcsak az ő karácsonyukat baszták el, a mienkét is! Ezt meg kell oldanunk, addig senki nem megy haza! Mi a helyzet a biztonsági cég tulajával?

-   Pont ezért hívtalak. Nem mondhatnám, hogy túl készségesek. Szinte végig csak az ügyvéd pofázott, amúgy meg azt szajkózzák, hogy az emberüknek nincs köze semmiféle gyilkossághoz és a cég is tiszta. Nem akarják kiadni az aktát, de még információkat sem. Arra hivatkoznak, hogy sok ügyfelük jogai sérülnének és veszélynek tenné ki a személyes adataikat.

-   Mégis mi a faszt képzelnek ezek rólunk, mit akarunk a szaros adataikkal? Azt hiszik, kirakjuk arra a kurva Facebookra? - egy pillanatig magában szitkozódott, aztán sorolni kezdte a teendőket. - Egyeztess az ügyelettel, hogy megkaptuk-e a bírói végzést a céges adatokhoz való teljes hozzáféréshez?! Intézkedj, hogy engedélyezzék a cég működésének a felfüggesztését is! Ha megvan, lobogtasd meg és mondd meg nekik, hogy azonnal érvényesítjük, ha nem adnak oda minden bennünket érdeklő adatot! Elsőként Kadensky testőrének az anyagát. Ha már úgyis telefonálsz a központba, riasszák Page-dzset és Castillót! Page jöjjön ide, Castillo pedig menjen be és kezdje el lenyomozni Kadensky hátterét! Ha megvagytok, akkor ti is menjetek be az irodába és essetek neki a biztonsági cég anyagainak! Bent találkozunk.

-   Oké, főnök! Meglesz.

Mark már ott állt mögötte, amikor kinyomta a telefont. Mielőtt elrakhatta volna, hallotta, hogy üzenete érkezett. Azt hitte megint Butler az, de csak Paisley volt. Hazaért és kérte, hogy hívja fel, ha tudja. Még legalább egy órán át biztosan ébren lesz.

-   Nem ígérem, kedvesem! - gondolta magában és Markhoz fordult. - Sikerült valamit kisütnöd a nyomokból?

-   A legfontosabb kérdés, hogy miért pont Kadensky?

-   Egy ilyen eszement tombolásnál nem gondolom, hogy sok jelentősége lenne, Mark! Kadensky sok mindenkinek baszta a csőrét. Politikus volt, ismert intrikus és gazdag. Honnan tudjuk, hogy mi jár egy bedrogozott, elfajzott, sátánista banda eszében?

-   Határozottan azt gondolom, hogy Kadensky-t okkal ölték meg, Jim. Abban viszont egyáltalán nem vagyok biztos, hogy valóban vallási indíttatású volt a lemészárlásuk és szinte biztos, hogy nem valami szedett-vedett banda ütött rajtuk.

-   Ezt mire alapozod, Mark? Láttad a falakat, a könyvtárat, a szimbólumot a férfi testén. Nekem elég egyértelműnek tűnik.

-   Nem vagyok szakértője a témának, de azt tudom, hogy a rituális áldozásoknak és gyilkosságoknak vannak bizonyos el nem hagyható formái.

-   Például?

-   Láttál gyertyákat vagy viaszfoltokat? Áldozati oltárt és rajzokat? Érezted szivar vagy füstölő szagát? Esetleg elégetett gyógynövényekét? Ezek egyértelműen köthetők az ilyen rituálékhoz, itt pedig nem volt semmi ilyesmi. Ráadásul a rajzokban sem volt rendszer. Oda mázoltak jeleket, ahol volt hozzá hely. A sátánizmus, az okkultizmus, a vallási kultuszok mind-mind a szimbólumokhoz, meghatározott rendszerekhez, titkos jelekhez, rejtett utalásokhoz, szimmetriához kötődnek. Itt ebből semmit sem láttunk.

-   Egy szervezetlen, agyatlan, feltörekvő szekta tombolt, hogy megbosszuljon valami látens sérelmet a jólszituált, befolyásos politikuson és meggyalázza azt, amit képviselt. A nemi erőszak is pont erre utal.

Donaghue már csak provokálta Markot, mert kíváncsi volt, vajon barátja milyen érveket hoz még fel. Az ugyanis egyértelmű volt, hogy a betörést, a rajtaütést, a biztonsági rendszer meghekkelését profi módon szervezték meg és hajtották végre. Ugyanakkor viszont a mészárlás és a rombolás inkább olyannak tűnt, mintha egy drogos harlemi banda követte volna el. Hiányzott belőle a valódi rituális gyilkosságokban megmutatkozó sötét elegancia. Az ilyen tetteket persze nem kell csodálni ahhoz, hogy az ember elismerje a szervezettségüket.

-   Jim! Ha ez egy hirtelen felindulásból elkövetett balhé lett volna, akkor nem ütötték volna ki a biztonsági rendszert. Akkor nem lettek volna kesztyűben az elkövetők. Akkor valódi erőszakot követtek volna el és eltűnt volna egy csomó érték. De még ha készültek volna is rá, akkor sem így zajlik le az egész! A kellékek és a környezet nem stimmel egy valódi rituális áldozáshoz. Még akár el is rabolhatták volna Kadensky-t meg a nejét, hogy valami szentnek nyilvánított helyen áldozzák fel őket. Ráadásul akkor a sofőrt is megtaláltuk volna már, mert az biztos, hogy szembeszállt volna a támadókkal.

-   Hacsak nem volt benne ő is.

-   Most komolyan, Jim? Ne játszadozz már velem, tudom, hogy csak provokálsz! Ismerlek, ráadásul nekem ez a munkám. El tudod képzelni, hogy egy jó egzisztenciával bíró testőr, egy politikus szolgálatában, elszegődik egy faluvégi szektába a sátánt imádni? Az alapján, ahogy ez a hely kinéz, néhány dühös, felindult, tudatlan pöcsnek lehetne tulajdonítani az egészet. És pont ez zavar engem. Tudom, hogy téged is. Úgyhogy mondjuk ki: ezt a helyszínt megrendezték.

-   Jim! - Keller integetett neki a furgon ajtajából.

Folytatta volna még az eszmecserét Markkal, de ha már megzavarták, akkor amíg odaért a furgonhoz, legalább helyre rakta magában az iménti beszélgetés részleteit.

-   Mit találtatok? - kérdezte Kellert.

-   Gyere, nézd meg magad!

Az egyik monitoron, a ház előszobájának szőnyege látszott. Akkorára nagyították a képet, hogy még a bolyhokat és a szövetszálakat is ki tudta venni. Közelebb hajolt, hogy jobban megnézhesse. Egy szögletes lenyomatot látott, amit valószínűleg egy cipő vagy bakancs nyomott bele a kárpitba. Valami szöveg volt a közepén, de azt nem tudta kivenni.

-   Mit kell látnom? - kérdezte, hogy ne húzzák az időt. - A lenyomaton kívül.

A technikus babrált valamit a billentyűzeten, mire a mesterséges intelligencia dolgozni kezdett. A lenyomat előbb elhomályosult, majd tisztán és olvashatóan megjelent. ‘MEINDL’.

-   Ez egy Gore-Tex márkájú, katonai bakancs nyoma. - kezdett bele a magyarázatba a technikus.

-   Biztos, hogy nem katonai, mert azokon nincs márkajelzés, hogy ne lehessen azonosítani őket. - jegyezte meg Donaghue.

-   Úgy értettem uram, hogy a Gore-Tex ezen a néven hozta kereskedelmi forgalomba. - aztán mintha tudta volna, hogy milyen kérdéseken dilemmáztak Markkal, hozzátette. - Aki ezt viselte, az biztosan nem egy csóró, külvárosi utcagyerek volt.

-   Drága?

-   Majdnem háromszáz dollár.

-   Tudjátok meg, hogy mikor került forgalomba és mennyit adtak el belőle azóta! Mi van még?

Keller átvette a szót, hogy a technikus dolgozhasson.

-   Hetvenhárom különböző személy ujjlenyomatát különítette el a szoftver, de szerintem ezek vakvágányra visznek. Még dolgozunk rajtuk. A DNS már bonyolultabb ügy, úgyhogy azokról még semmi nincs.

-   Ha bármilyen egyezést találtok, azonnal szóljatok!

-   Meglesz!

A rádió megreccsent. A benti technikus hívta Kellert.

-   Főnök!

-   Mi van? - szólt bele Keller a rádióba.

-   A doki talált valamit, szólj Donaghuenak, hogy jöjjön be!

-   Küldöm.

Donaghue bólintott és Mark kíséretében elindult a ház felé. Sietség nélkül, már-már komótosan lépkedtek, mintha csak egy baráti beszélgetéssel töltött, esti sétán lennének.

-   Mit találtak a technikusok? - kérdezte Mark.

-   Egy bakancsnyomot. Olyan háromszáz dollár körüli cucc lenyomata volt a szőnyegen.

Mark nem reagált azonnal. Helyére illesztette ezt az információt, mérlegelt és csak utána kérdezte meg.

-   Tehát akkor igazoltnak tekinthetjük a tényt, hogy nem egy útszéli banda őrjöngött a házban?

-   Az eddig sem volt kétséges, Mark. - felelte Donaghue. - A biztonsági rendszer meghekkelése elég árulkodó jel. Annyira…

Nem fejezte be a mondatot, mert a telefonja jelzett, hogy üzenete érkezett. Megint azt hitte, Butler akarja sürgetni, de ezúttal Castillo volt az. Beért az irodába és nekiáll lenyomozni Kadensky hátterét. Eltette a telefont és Markhoz fordult. Barátja azonnal tudta, hogy mit akar mondani.

-   Annyira árulkodó, hogy azt feltételezed, belső segítséget kaptak.

-   Pontosan. - bólintott kelletlenül.

-   Ezek szerint még mindig gyanúsítod a testőrt?

-   Sőt, egyre inkább gyanúsítom! - felelte Donaghue nyomatékkal. - A cipőnyommal kiegészülve és az eddigi megállapításaidat figyelembe véve, ez egy olyan irányt nyit meg, ami nekem azt mondja, egy ilyen csoporthoz inkább csatlakozhatott. Vagy éppen ő viselte azt a bakancsot. Ezek nem kisstílű balfaszok voltak, akik kihasználták a kínálkozó alkalmat.

-   Ha az valóban a testőr lábnyoma, akkor korábban is odakerülhetett. - Mark széttárta a karjait. - Csak az ördögöt játszom, Jim. Én nem mondom, hogy ne vedd számításba a sofőrt, de egy dolgot megkérdezek. Miért most?

Donaghue megállt az ajtóban és Mark felé fordult.

-   Hogy-hogy miért most? Mert most nyílt rá alkalom.

-   Szerintem ezt te sem gondolod komolyan! Pont most? Karácsonykor, amikor a megnövekedett turistaforgalom miatt amúgy is fokozott a rendőri jelenlét a városban és szigorúbban ellenőriznek a reptereken meg a pályaudvarokon? Most, amikor Kadensky egy nyilvános eseményre készült? Miért nem egy csendes hétvége előtti pénteken? Amikor nem mentek sehová. A testőr ismerhette akár a teljes havi programjukat, könnyedén találhattak volna százszor jobb alkalmat is. Amikor nem néhány órájuk, hanem akár napjaik is lehettek volna kivitelezni ezt az egészet és nyomtalanul felszívódni.

Donaghue tudta, hogy Marknak alighanem igaza van. Tudta, mert pontosan ezek a kérdések jártak az ő fejében is. Miért most? Azonnal megválaszolta a saját kérdését. Mert a rohadékok felhajtást akartak és pánikot. A sajtó hetekig csámcsog majd ezen az ügyön.

A kapu felől szirénaszó hallatszott és egy fekete GMC gördült be rajta, rejtett kék villogói most szembántóan borították be a teret.

-   Ez Page lesz. - jelentette ki Donaghue és megindult a kocsi felé. - Egy pillanat, csak eligazítom.

Szerencsére Page teljesen felépült a Mészáros-ügy során szerzett sérüléseiből. A késői óra ellenére is energikusan pattant ki a kormány mögül.

-   Helló, főnök! - köszöntötte Donaghuet. - Tényleg kinyírták Kadensky képviselőt?

-   Eléggé! Azt akarom, hogy hallgasd ki a rendőröket, akik elsőnek értek a helyszínre, utána meg beszélj a nyomozókkal. Azok most veszik fel a szomszédok vallomásait.

-   Oké, meglesz! - Page habozott, aztán kibökte. - A kurva firkászok már ellepték az utcát. Te foglalkozol velük?

-   Majd Butler.

-   Ő is benne van?

-   A Fehér Ház is, Hudson! Elég magasra csapott a szar. Kadensky-t mindenki ismerte.

-   Na ja! Utálta is a fél város.

-   A hanglejtésedből azt veszem ki, hogy te sem rajongtál érte. - eresztett meg egy halvány vigyort Donaghue.

-   Nem hát! A gané azért is lobbizott, hogy az összes iskola kerüljön az egyház gondnoksága alá.

-   Ez most mennyiben viszi előre a nyomozást?

-   Semennyire, csak úgy mondtam.

Donaghue tudta, hogy Page-től távol állnak a vallási kérdések. Teljesen egzakt módon megfogalmazva, ki nem állhatta az egyházakat.

-   És most mégis neked kell vizsgálódnod a fickó halála ügyében. - jelentette ki szarkasztikusan. - Csináld meg, amit kértem!

-   Megyek. Kell tudnom valamit?

-   Majd utána. Azt akarom, hogy elfogultság nélkül, objektíven vezesd a kihallgatásokat!

Mark türelmesen várakozott az ajtóban. Amint Donaghue odaért hozzá, megkérdezte.

-   Rendbejött már a fiú?

-   Igen. Hol tartottunk?

-   A sofőrnél. Vagy testőrnél. Ahogy tetszik. Nem tudunk még róla semmit?

-   Semmit. Még a nevét se. Carter most beszél a cég tulajdonosával, de szerintem nem jut majd velük sehová.

-   Az biztos, hogy ezek a cégek nagyon adnak a diszkrécióra.

-   Basszák meg a diszkréciójukat! Emberek haltak meg.

-   Őket az nem érdekli. Ha valaki meghalt, akkor már csak azokkal törődnek, akik még élnek.

Donaghue nem reagált, mert a technikus sietett eléjük.

-   Donaghue ügynök, a doki megvizsgálta a nőt. Az ő hasába is belevágták a jelet.

Sietősen megindultak a vendégszoba felé. A halottkém ott álldogált a szobában. Úgy tűnt, nem a hulla látványa borította ki, hanem a gyilkosság körülményei.

-   Mi talált, doki? - kérdezte Donaghue.

A férfi idegesen a nadrágjába törölte a kezét, aztán oda sem fordulva a nőre mutatott.
-   Úgy fél kilenc és kilenc között haltak meg mindketten. Pontosabban csak a boncolás után tudom megmondani. A férfit bántalmazták, többször megütötték a halála előtt és a halála után is. Az biztos, hogy mindketten a fejük levágása közben haltak meg. A nő mindenképpen belehalt volna a… nemi erőszak közben szerzett sérülések miatti belső vérzésbe. - a dokit kirázta a hideg. - Többször megütötték, eltörtek a bordái. Még élt, amikor a… azt a jelet belevágták a bőrébe.

-   Csak a szoborral…, úgy értem, csak azzal bántalmazták?

-   Amennyire meg tudom ítélni, igen. Ha hagyományos módon is megerőszakolták, akkor az óvszerrel történt, de ezt csak a boncolás után tudom megerősíteni.

-   Értem! - bólintott Donaghue. - Más?

-   Egyelőre ennyi. A többit…

-   Tudom, csak a boncolás után. Amint lehet, lássanak neki! Minél előbb kapom meg a jelentést, annál valószínűbb, hogy gyorsan kézre tudjuk keríteni ezeket a mocskokat.

Donaghue odalépett a nőhöz, felhúzta a gumikesztyűjét és megemelte a ruhát, amit a doki gondosan visszahelyezett a testre, hogy elfedje a gyalázatos tett nyomait.
A seb pontosan olyan volt, mint Kadensky hátán. Egy kör, benne a négy, összekapcsolt X-szel. Nézte és nem tudta hová tenni. Ilyet még tényleg nem látott.

-   Ez meg mit jelenthet? - tette fel magának a kérdést, aztán a technikushoz fordult. - Lefényképezted?

-   Igen, uram.

-   Akkor kerüljön be ez is a Whitaker mappába! Ha megvan, azonnal küldjétek el a professzornak!

-   Meglesz!

A technikus valósággal kimenekült a szobából, Donaghue pedig a halottkémhez fordult.

-   A magáé, doki! Megoldja a többit?

-   Igen, Donaghue ügynök.

-   Hálás vagyok érte! Kérem intézze gyorsan és siessenek a boncolással is!

Otthagyták a hullát és kifelé indultak a házból. Donaghue úgy gondolta, ennyi információval már van értelme felhívni Butlert. Mielőtt tárcsázhatott volna, csörögni kezdett a mobilja. Nem ismerte a számot, csak az volt biztos, hogy washingtoni körzet.

-   Talán valamelyik rendőrőrs. - gondolta és lenyomta a zöld gombot. - Donaghue!

Komótos, kissé érdes, mély férfihang szólt bele a vonal túloldalán.

-   Donaghue különleges ügynök! Jayden Webb vagyok.

Donaghue nagyon meglepődött, mert erre aztán végképp nem számított. Két gyors lépéssel otthagyta Markot és csak utána szólalt meg.

-   Kabinetfőnök úr!

-   Meglepődött, ügynök úr?

-   Ami azt illeti…?!

-   Mindegy, lépjünk túl ezen! Van bármi fejlemény a Kadensky gyilkossággal kapcsolatban?

-   Uram? - kérdezett vissza bizonytalanul, mert egy ilyen beszélgetésre nem volt felkészülve.

Azzal sohasem volt gondja, ha tájékoztatást kellett adnia egy ügyről és a sajtóval is elboldogult, de hogy maga a Fehér Ház kabinetfőnöke hívja fel…? Ez kissé meredek volt! Több okból is. Mielőtt kifejthette volna magának, hogy miért is problémás Webb hívása, a kabinetfőnök újra megszólalt.

-   Ügynök úr, ön egy élő legenda az FBI-nál, minden rendvédelmi dolgozó ismeri a nevét az országban. Eredményes, a karrierje példás és feddhetetlen! Én viszont politikus vagyok. Aljas, manipulatív és hazug. Tehát kérem, a téma-kisiklató kliséket tegyük félre, mert elhiheti, kettőnk közül azokhoz én értek jobban. Attól se tartson, hogy problémája lesz belőle, ha tájékoztat engem, elvégre a főnöke főnökének a főnöke vagyok.

Donaghue rájött, hogy jobb, ha tiszta lapokkal játszik, azaz keményen, de őszintén.

-   Elnézést, uram, csupán arról van szó, eddig még nem volt rá példa, hogy ilyen magas szintről kértek tőlem közvetlen tájékoztatást.

-   Bár Kadensky képviselő politikai értelemben az ellenfelünk volt, a mi köreinkben is nagy tiszteletnek örvendett. A halála alapos felbolydulást keltett és természetesen mi is figyelemmel kísérjük az eseményeket, illetve mindent megteszünk az ügy mielőbbi felgöngyölítése érdekében. Az imént tartottam konferenciabeszélgetést Burns miniszter úrral és Peterson igazgatóval. Minden erőforrást és segítséget megkapnak, hogy haladjanak. Tehát? Mit tud nekem elmondani, ügynök úr? Igaz, hogy rituális módon ölték meg őket?

-   Igen, igaz uram. A nyomok alapján nagyon valószínű, hogy valamiféle rituális szándékkal mészárolták le a képviselőt és a feleségét.

-   Kételkedik, Donaghue ügynök?

Donaghue meghökkent. Ez a fickó dörzsöltebb, mint feltételezte róla.

-   Egyelőre nincs okom kételkedni, uram. - magában nagyot sóhajtott, mert sikerült annyira meggyőzően elmondania, hogy ezzel nyitott magának egy kis menekülőutat. - Abból kell kiindulnunk, amit a helyszínen találtunk. Ezzel egyébként a profilozónk is egyetért. Ha később új nyom bukkan fel, vagy találunk valamit, majd módosítjuk az elképzeléseinket.

-   Van már gyanúsítottjuk?

-   Egyelőre csak Kadensky képviselő sofőrje került a látókörünkbe. Nyomtalanul eltűnt és bizonyos jelek alapján akár azt is feltételezhetjük, hogy benne volt. Sajnos fogalmunk sincs róla, hogy ki az illető.

-   Ezt kifejtené?

-   Nincsenek róla feljegyzések és a cég tulajdonosa egyelőre nem hajlandó együttműködni velünk. Az egyik ügynököm most várja a bírói végzést a cég iratainak lefoglalásához.

-   Milyen eredményt vár ettől a lépéstől, ügynök úr?

-   A sofőr hátterén keresztül előbbre léphetünk. Hangsúlyozom, ha nem is volt benne, az ismeretségi köre tovább vezethet minket.

-   A Golden Capitol embere volt a sofőr. Minden bizonnyal testőr is volt egyben.

Donaghue megint meghökkent. Honnan tudja ez, hogy ki védte Kadensky-t? Mivel hirtelen megszólalni sem tudott, Webb folytatta, mintha csak a gondolataiban olvasna.

-   Ne lepődjön meg ügynök úr! A washingtoni elit köreiben a szájhagyomány a legjobb reklám. Majdnem mindenki, akinek nem jár állami védelem és meg tudja fizetni, őket kéri fel.

-   Értem és köszönöm, uram! Hasznos információ, bár a cég nevét már tudtuk. Ahogy mondtam is, az egyik ügynökünk most beszél a tulajdonossal és a jogi képviselőjével.

-   Nem fognak mondani semmit, de ezt a részét bízza rám!

-   Uram?

Donaghue nem tudta mire vélni ezt a hirtelen bizalmaskodást. Kételkedett benne, hogy akárcsak egyetlen egy politikus is megmozdítaná az ujját egy ilyen ügyben. A szájukat már inkább, de azt sem cél nélkül. Webb gyorsan folytatta.

-   Tegyen meg mindent, hogy minél gyorsabban elkapja a tetteseket! Számítunk magára, Donaghue ügynök!

Mire válaszolhatott volna, Webb már letette a telefont. Donaghue egy fél percig a kezében tartott, elnémult készülékre bámult. Mi a franc volt ez? És mi az, hogy bízza rá a testőr ügyét? Hirtelen átfutott a fején, hogy Webb nem az a kaliberű közalkalmazott, akit el lehet küldeni a picsába. De akkor most mi van? Nincs mese, lépni kell! Kiválasztotta a híváslistából a számot és rányomott a hívás gombra.

-   Na végre! Mi a helyzet, Jim?

-   Gav! Azt hiszem, nagyobb a baj, mint elsőre gondoltuk.

Negyedik fejezet

Alex Carter meglötyögtette a kávéját a műanyag pohárban.

-   A kurva anyátokat! - szűrte a fogai között, miközben a tükörfalon át a kihallgatóhelyiségben ülő két férfit nézte.

A jogásznak igencsak tenyérbemászó képe volt. A maga részéről szívesen rájuk borította volna az asztalt, de úgy sejtette, ezzel nem mozdítaná előre az ügyet. Nyílt mögötte az ajtó és Lynch lépett be. Ő is kávésbögrét szorongatott a kezében.

-   Sikerült? - kérdezte Carter.

-   Lófaszt! Most próbálnak keríteni egy olyan bírót, aki hajlandó aláírni a parancsot.

-   Bassza meg! Jim idegrohamot fog kapni.

-   Nem tudunk mit csinálni. Úgy tűnik, magasról fedezik őket.

-   Naná! Washingtonban az összes szőrös seggű, kibaszott sznob ezekkel őrizteti magát. Szerintem az idefelé vezető úton, végig hívták az egész telefonkönyvet, hogy bevédjék magukat.

-   Mit csináljunk? - kérdezte Lynch, hogy végre előrébb lépjenek a parttalan szócséplésből.

-   Várunk tíz percet, aztán újra nekik megyünk.

-   Van értelme? Úgy értem, várni.

-   Tudsz jobbat? Ha unod a banánt, akkor menj be és szorongasd őket!

Lynch nem mozdult. Carter magában megállapította, hogy bár társa igencsak hülye tud lenni, ha bepörgetik, ezúttal inkább uralkodik magán. Belekortyolt a kávéjába, aztán megfogalmazta magában a gondolatot, ami úgy istenigazából kikívánkozott belőle. Végül mégsem mondta ki. A másik helyiségben ugyanis csörögni kezdett George Morgan mobilja. Még a tükrön keresztül is tisztán látszott, ahogy a férfi szemöldöke a homlokára szaladt, aztán bizonytalanul, ideges mozdulattal lenyomta a hívásfogadás gombot.

-   Igen? - suttogott bele a készülékbe.

Carter és Lynch nem hallhatták a hívó felet, így azt sem nagyon értették, hogy Morgan mi a francnak suttog?! Mivel röviddel ezelőtt az ügyvéd közölte, hogy a beszélgetésük konzultációnak minősül, nem rögzíthették, így fel sem használhatták a bent elhangzottakat. Az is igaz azonban, hogy egy kurva szót sem szóltak egymáshoz mióta a két ügynök elhagyta a helyiséget.

Alig fél perc múlva Morgan letette a telefont anélkül, hogy egyetlen szót is szólt volna. Odahajolt a jogtanácsoshoz és valamit a fülébe súgott. Az ügyvéd megrázta a fejét és tiltakozni kezdett, de Morgan arckifejezése egy pillanat alatt átalakult. Olyan tekintettel meredt az ügyvédre, hogy az azonnal meghunyászkodott.

-   Gyerünk! - mondta rekedten, mire a jogász felpattant.

Carter látta, ahogy kiviharzott az ajtón, de mivel fogalma sem volt, hogy hová igyekszik, ezért visszafordult Morgan felé. A férfi egyenesen ránézett és bár nem láthatta, Carter biztos volt benne, hogy tudja, ott vannak. Különös grimasz futott át Morgan arcán. Olyan volt, mintha éppen most rúgták volna alaposan tökön a fickót.

-   Ennek meg mi baja van? - kérdezte Lynch, aki ezek szerint szintén észrevette.

-   Fogalmam sincs.

Ekkor kopogtattak. Carter csak a fejével intett, mire Lynch odalépett és kinyitotta. Az ügyvéd állt az ajtóban.

-   Mit tehetünk önért? - kérdezte fagyosan Lynch.

-   Mr. Morgan beszélni akar önökkel.

-   Nahát! - vigyorodott el gúnyosan Carter. - Akkor menjünk!

Benyomultak a kihallgatóba és letelepedtek a székekre. Morgan ellenségesen vizslatta őket.

-   Nos, Mr. Morgan? Beszélni akart velünk.

Morgan még egy pillanatig összeszorított szájjal hallgatott, aztán kivágta.

-   Megadom önöknek Nicolas Kadensky testőrének, Tobias Hughesnak az aktájához a hozzáférést. Benne van minden, amit tudni akarnak. A jelentkezésének körülményei, az adatai, az életrajza, a referenciái és a munkái, amiket nálunk végzett. Időpontokkal, helyszínekkel, a megrendelőlapokkal, amikről kihúzzuk a neveket. Egyetlen feltételt szabok csupán. Az információk nem kerülhetnek a nyilvánosság elé!

Carter és Lynch összenéztek, aztán Carter lassan, tagoltan beszélni kezdett.

-   Köszönjük, Mr. Morgan! Hálásak vagyunk önnek. Bár azt meg kell jegyeznem, hogy nem szabhatnak nekünk feltételeket, lévén az FBI az Igazságügy Minisztérium irányítása alá tartozik. De az adatokat természetesen diszkréten fogjuk kezelni. Mikor kapjuk meg az aktát?

-   Azonnal.

Morgan biccentett az ügyvéd felé, aki erre előhúzta a telefonját és bepötyögött valamit. Fél perc múlva egy QR-kódot mutatott Carter felé, aki leszkennelte és a hivatkozás megnyitása után egy zárt, titkosított oldalra jutott. Az ügyvéd lediktálta a feloldókódot. Carter begépelte és az akta azonnal megnyílt. Megosztotta az FBI szerverével és feltöltötte az ügyosztály egyik ideiglenes mappájába, amit azonnal át is nevezett és megjelölt. Amikor megvolt vele, újra Morgan felé fordult.

-   Köszönjük! - ismételte meg. - Akkor most, hogy a legnehezebb részén túl vagyunk, jöjjön a legkellemetlenebb része az ügynek!

-   Maga miről beszél? - csattant fel az ügyvéd. - Gyanúsít minket valamivel?

Mivel valóban az akta megszerzését tartotta a legnehezebb feladatnak, most, hogy már hozzáfértek, Carter elemében volt. Úgy érezte, ideje belelendülni.

-   Egyelőre nem! Viszont roppantul érdekelne minket, hogy az önök által tervezett és a Kadensky képviselő birtokára telepített biztonsági rendszert miképpen sikerült az elkövetőknek feltörni és az irányításuk alá vonni?!

Ötödik fejezet

Butler nem volt boldog a fejleményektől. Ami azt illeti, az eset körülményeitől sem.

-   A kurva életbe, Jim! Ebből hatalmas balhé lesz.

-   Az biztos, de én nem bízom a kabinetben, Gav. Tudod jól, hogy tőlük minden kiszivárog. Ha ők nyilatkoznak előbb, akkor az elkövetők meghúzzák magukat és lehet, hogy soha nem akadunk a nyomukra.

-   Te jó ég, Jim! Ez úgy hangzik, mintha további gyilkosságokra kellene készülnünk! Ráadásul, ha Webb rájön, hogy csúsztattál, páros lábbal rúg majd gyomorba!

-   Tudom, de…

-   De nem akarod, hogy elbasszák a nyomozást. Ezt értem.

-   Igen. Épp ezért meg kell előznöd őket! Adj ki nyilatkozatot. Azt mondtad, a főnök rád testálta ezt a feladatot. - a telefonja bejövő hívást jelzett. - Carter hív.

-   Vedd át, addig tartom.

-   Oké! - átvette az ügynöke hívását. - Mi a helyzet Alex?

-   Főnök, én nem tudom mi a franc van itt, de… A faszi olyan kemény, mint a bakaszar. Az ügyvédje meg egy pöcs, viszont érti a dolgát. Szorongattam őket, de semmi. Meg se rezdültek. Aztán Morgan, a Golden Capitol tulaja, kapott egy hívást és azonnal megadta a hozzáférést a testőr anyagához.

-   Te most miről beszélsz? - kérdezte Donaghue, mert egy szót sem értett az egészből.

-   Én úgy tudtam, Morgan a főnök a biztonsági cégnél, de ezek szerint valaki neki is ugat. A fickó meg sem szólalt, a telefonhívás alatt. Szó nélkül megkaptuk a hozzáférést az aktához. Feltöltöttem a szerverünkre.

Donaghue újra átgondolta, amit most hallott, aztán beugrott neki. Mit is mondott Webb? Nem fognak mondani semmit, de ezt a részét bízza rám! Ezek szerint a kabinetfőnök tudja, hogy ki dirigál a Golden Capitol tulajdonosának. Morgan nagyon tarthat tőle, ha azonnal engedelmes lett. Lehet, hogy zsarolják a fickót?

-   Ott vagy még, főnök? - kérdezte Carter.

-   Aha! Majd kiderítjük, hogy mi volt ez. Más?

-   Igen, van. Illetve, tulajdonképpen nincs. Belógattam nekik a biztonsági rendszerről az infókat, de csak néztek, mint hal a szatyorban. Látszott rajtuk, hogy fogalmuk sincs az egészről. Nekem úgy tűnik, nem is értenek hozzá. Viszont Morgan nagyon kiakadt. Azt mondta, ha ez igaz, akkor valaki nagyon megüti a bokáját. Most azt kérték, hogy hadd telefonáljanak és együttműködést ígértek. Arra mondjuk kíváncsi leszek!

-   Oké, maradj rajtuk! Szedd szét őket és közben próbáld megtudni azt is, hogy ki hívta fel?! Ha végeztél vagy kifacsartad őket, akkor menj az irodába, ott találkozunk. Szükséged van még Lynch-re?

-   Tulajdonképpen nincs, bár erősítésnek jó, ha itt van.

-   Próbálj meg egyedül boldogulni, Michael pedig menjen el a testőr címére! Odaküldök egy TMCs-rajt is. Ha a fickó ott van, kapják el, ha nincs ott, akkor kutassa át a házat! Aztán menjen be az irodába és kezdje el lenyomozni a szektákat és radikális vallási közösségeket Washingtonban és a környékén. Nézzen utána annak is, Kadensky-nek vagy a feleségének lehetett-e köze bármelyikhez! Castillo már bent van, dolgozzanak össze.

-   Oké! Értesítelek, ha van fejlemény.

Donaghue visszavette Butlert a vonalba.

-   Itt vagyok. - mondta és beszámolt mindenről, amit Carter elmondott neki.

-   Ez kissé megbonyolítja a dolgot, nem?

-   De igen! Valaki nyomást gyakorolt a cégre, illetve Morganra. Webb azt mondta, bízzam rá az ügyet. Akár úgy is tűnhet, hogy segít, de szerintem inkább csak meg akarja szerezni a kezdeményezést.

-   Frankón benne vagyunk a szószban!

-   Finoman fogalmaztál, Gav. Te döntesz, de szerintem menjünk nekik! A sajtó már úgyis hőzöng, adjunk nekik csámcsognivalót.

-   Rendben, Jim! Összehívok egy sajtótájékoztatót és egy másikat is délutánra.

-   Oké! Én meg addig összeszedek mindent, amit csak lehet, hogy látszon, dolgozunk a pénzünkért.

-   Azt jól teszed, mert a délutáni szeánszot az újságírókkal, neked kell majd megtartanod. A fejleményekről pedig folyamatosan tájékoztass!

-   Én tartsam meg a sajtótájékoztatót? - kérdezte, de Butler már bontotta a vonalat. - Ez fasza…!

Az elmúlt két és fél évben megszokta, hogy főnöke mindig készségesen bánt vele és ha szükséges volt, bedolgozott a keze alá. Most viszont? Most viszont szó szerint a kutyák elé vetette. Úgy látszott, néhányan már most besokalltak ettől az esettől. Na persze! A zsaruk agyvérzést kaptak, akárhányszor csak az FBI megjelent a színen, most meg úgy passzolták át nekik az ügyet, mint a pinty! Már ebből is látszott, hogy nem lesz sétagalopp ez a nyomozás. Mert aki megoldja az ügyet, az vállveregetést kap. Aki bukik, azt lehúzzák a klotyón. Mindenki dicsőséget akar, felelősséget vállalni viszont senki.

Elindult a szervizkocsi felé. Amint odaért, jelzett a telefonja. Rápillantott, de csak a belső naptárba került be, hogy Butler huszonkét perc múlva sajtótájékoztatót tart. Ő, Donaghue pedig délután négykor. A részleteknél látta, hogy Butler nem fog, de neki újságírói kérdésekre is válaszolnia kell.

-   Anyátok picsája! - szűrte a fogai között, aztán tárcsázta a központot.

Amint bejelentkeztek, sorolni kezdte a feladatokat.

-   Azonnal küldjék ki a túszmentőket a címre, amit feltöltök a naplóba. Michael Lynch különleges ügynök már a helyszínen lesz, ő irányít! Kérjetek két egységet a rendőrségtől, hogy szükség esetén le tudják zárni az utcákat és figyelmeztessetek mindenkit, hogy a gyanúsítottnak fegyvere van! Ha az elfogás meghiúsul, adjatok ki rá országos körözést, amit megkapnak a határrendészek is. Valaki vegye fel a kapcsolatot a kanadai rendőrséggel, hogy keressék meg Hughes volt nejét, az ottani kirendeltségünkről pedig egy ügynök menjen el hozzá és kérdezze ki a nőt! Kérj engedélyt Tobias Hughes és Nicolas Kadensky, illetve a néhai Mrs. Kadensky híváslistáinak a kikéréséhez!

Elrakta a telefont és benyitott a furgonba. Mark is bent volt már.

-   Megvan a sofőr anyaga. - mondta minden kommentár nélkül.

Megosztotta a mappát a technikai csoport profiljával és Keller azonnal kirakta az előtte álló monitorra.

Elsőként a fényképet vették szemügyre. Egy zömök, kopaszra borotvált, ápolt bajuszú fickó nézett szembe velük. Elkezdték olvasni az anyagot. Sokkal érdekesebb volt, mint a fénykép alapján hitték volna.

-   Ki ez a faszi, baszki? - hördült fel Keller.

Helyénvalónak tűnt a kérdés. Tobias Hughes elvált, a volt felesége Kanadában él, a huszonhat éves fia pedig Brazíliában. Hughes kilenc évet szolgált a hadseregben, kétszer járt a tengerentúlon. Utána egy magáncég szerződtette, és megint lehúzott három turnust. Amint lelépett a magánzóktól, azonnal felvette a Golden Capitol. Nagyjából egy évig különböző feladatokat végzett, végül, húsz hónappal ezelőtt Nicolas Kadensky és a felesége állandó testőre lett. Donaghue halkan felszisszent, amikor kiszúrta az anyagban, hogy Kadensky maga kérte állandóra Hughest. Látta, hogy Mark a szeme sarkából ránéz. Odafordult hozzá.

-   Most már belátod, hogy van némi igazság abban, amit mondtam? - kérdezte, de Mark nem válaszolt.

Megint kilépett a furgonból és felhívta Butlert.

-   Jim?

-   Kiküldtem Lynchet és egy TMCs-osztagot Tobias Hughes lakásához. Ha nem tudják elfogni, akkor a központ országos körözést ad ki ellene. Ne mondj neveket, de ha a sajtósok szorongatnak, akkor belebegtetheted nekik.

-   Oké, ez jó! Most viszont leteszem, mert a te jóvoltodból mindjárt ki kell állnom eléjük.

-   Tudom, azért hívtalak, hogy legyen a kezedben valami eredmény is.

-   Oké! Később beszélünk.

Meglátta Wheeler hadnagyot, úgyhogy elindult felé. Page nem volt sehol. Felhívta.

-   Főnök? - jelentkezett be Page.

-   Hogy állsz?

-   A nyomozókkal vagyok, gyűjtöm be az anyagokat. A járőrökkel megvagyok.

-   Fasza! Ha kész vagy, menj az irodába! Ott találkozunk.

A hadnagy egy őrmesterrel beszélgetett. Donaghue lépteinek a hangjára megfordult.

-   Ügynök úr, mit tehetek önért?

-   Hadnagy úr, hagyjon itt két egységet biztosítani a helyszínt, a többiek leléphetnek. Térjenek vissza a körzetükbe! A sajtónak senki nem nyilatkozhat, ezt a legszigorúbban adja parancsba! Köszönöm a segítségüket.

-   Rendben, ügynök úr! Sikerült valamit kideríteniük?

-   Igen. - felelte Donaghue és otthagyta a rendőrt.

Visszament a furgonhoz és benyitott.

-   Hogy álltok?

-   Kész vagyunk, minden adatot bevittünk. - jelentette Keller.

-   Akkor menjetek, itt már a fű se nő! - odafordult Markhoz. - Beszélhetnénk?

-   Persze! - bólintott Mark és kilépett a hóra Donaghue mellé. - Mi történt?

-   Végeztél odabent, vagy van még valami, amit meg akarsz nézni?

-   Láttam, amit kellett.

-   Akkor te is menj nyugodtan! Megoldható, hogy dél körül átjössz hozzánk az osztályra? Addigra összeáll, amit eddig tudunk.

-   Persze! - Mark félrehajtott fejjel méregette Donaghuet. - Te nem mész haza?

-   Butler rám nyomott egy sajtótájékoztatót. Délután négykor kezdődik. Ha annak vége, akkor hazamegyek.

-   Ez elég feszes, Jim. Pihenned kéne!

-   Nincs rá időm. Kösz a segítséget!

-   Nincs mit. Hívj, ha kellek!

-   Remélem Gillian délre átnézi az anyagot. Ha megjött az összefoglalója, akkor már okosabbak leszünk.

Csörgött a telefonja, úgyhogy kezet fogott Markkal és felvette. Castillo kereste az irodából.

-   Főnök, sikerül azonosítanom a testőrt. Kadensky sok társasági eseményen vett részt és kiszúrtam a fickót. Az arcfelismerő rátalált, én meg lenyomoztam.

-   Tobias Hughes. Volt katona, aztán zsoldos, utána a Golden Capitol alkalmazottja.

-   A francba…! Ha már tudod, akkor jól van!

-   Carternek sikerült megszereznie az aktát a cégtől. Tíz perce néztem át.

-   Értem. Mi legyen? Maradjak Kadensky-n vagy másra álljak rá?

-   Maradj Kadensky-n, koncentrálj a fenyegetésekre, amit az elmúlt két évben kapott! Hamarosan mi is ott leszünk.

-   Oké!

Elindult, hogy még egyszer megnézze a házat és a szimbólumokat, de Keller kiáltása megállította.

-   Jim! - a technikus a szervizkocsi lépcsőjén állt és felé integetett. - Butler mindjárt kezd, azt még megnézzük.

Donaghue is elindult és egy fél perc múlva már ott ült Keller mellett az egyik monitor előtt. Azon a C-SPAN rendkívüli tudósítása ment éppen. A bemondó, egy sápadt, vékony arcú, gyomorbajosnak tűnő férfi, éppen azt ismételte meg, hogy még nincs megerősített információjuk, de egy capitoliumi forrásuktól úgy tudják, hogy Nicolas Kadensky képviselő merénylet áldozata lett.

Keller dühösen a térdére csapott.

-   És még ezek a legobjektívebbek? Akkor mi mehet a többi csatornán?

A kijelentésre az egyik technikus, a másik gépen ráállt az MSNBC-re. Keller odapillantott, aztán elhúzta a kezét a torka előtt. A technikus bezárta az ablakot és közelebb húzódott Keller gépéhez. A bemondó éppen bejelentette Butler élő sajtótájékoztatóját.

Donaghuenak úgy tűnt, főnöke nincs túl jó hangulatban. Döngő léptekkel közeledett a pulpitus felé, aranykeretes szemüvegén megcsillantak a lámpák fényei és ez még komorabbá tette a megjelenését. Összehúzott szájjal fordult a kamerák felé, amelyek most az ország minden tévécsatornájához eljuttatták az adást. Butler nagyot fújt, aztán tömören, lényegretörően ismertette a helyzetet. Elismerte Kadensky és a felesége meggyilkolásának tényét, de azt kiemelte, hogy a sajtóban terjengő hírek ellenére, nem merénylet áldozatai lettek. Biztosította a lakosságot, hogy mindent megtesznek az elkövetők mielőbbi kézre kerítésének érdekében. Kérte a sajtót és a tévét, hogy hagyják a spekulációkat és tényszerűen tájékoztassák a lakosságot az FBI által kiadott közlemények alapján. Ígéretet tett, hogy reggel nyolc órakor további részletekkel szolgálnak, illetve, hogy délután négy órakor a gyilkosság felderítésével megbízott, vezető különleges ügynök élő sajtótájékoztatót tart majd, ahol kérdéseket is feltehetnek. Részvétét fejezte ki az áldozatok hozzátartozóinak, ismerőseinek, illetve a nemzetnek, majd elköszönt és öles lépteivel elindult kifelé.