Vámos Miklós

SZÍV és LÉLEK

(ikermese)

(ikermese)

Athenaeum

Copyright © Vámos Miklós, 2023

Illusztráció © Földi Andrea, 2023

A borítót és az illusztrációkat a Midjourney nevű program alkalmazásával, Kiss Viktor programozó együttműködésével
Földi Andrea grafikusművész készítette.

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 383 4

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Besze Barbara
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Mottók:

„A gyerekeknek nem kell külön verset írni, mert nem hülyék, csak kicsik.”

Weöres Sándor

„Nincs szebb könyv szívnél s léleknél. Mert ki azokban nem találja a hangot, mely érzelmeinek mélységet, vágyainak szárnyat, szavainak tartalmat nyújthat, hiába keresgélné a nyomtatott betűkben.”

Imakönyv bevezetője

(Egyúttal a Zenga zének című regény első sorai)

SZÍV

Ott ücsörögtünk a dobozban, egymásnak szorulva, várakozó reménységgel. Elterjedt a hír, hogy mi vagyunk a prototípus, velünk próbálják ki, alkalmasak vagyunk-e arra, amire terveztek és legyártottak. Úgy mondják, háromdoboznyi készült belőlünk, és még nem dőlt el, melyikkel kezdik a kipróbálást. Arra vágytunk, hogy mi legyünk az elsők, természetesen. Néhányan számolgatják, hányan lehetünk dobozonként, háromszáz és négyszáz között lehetünk. Ha igaz a három doboz, akkor teljes létszámunk legalább kilencszáz, legföljebb ezerkétszáz.

De jó nekünk, gondoltuk, ha sikerül, amire kiképeztek, mi tényleg tehetünk valamit az emberiségért, illetve egy adott emberért. Persze lehetséges, hogy kettesével-hármasával küldenek be, erről még senki nem szólt.

Várunk, várakozunk, közben unaloműzőnek beszélgetünk. Amit azért nem úgy kell elképzelni, ahogyan az emberek társalognak. Kezdjük ott, hogy nincs is szánk. Se fülünk. Se fejünk, se végtagjaink. Pirinyó hengerek vagyunk, alul-fölül kerekítve. Azokra a gyógyszerekre hasonlítunk, amiket kapszulának hívnak. Csak éppen hófehérek lettünk, felületünk sima, mintha műanyagból volnánk, pedig szerves anyagból, állítólag idegsejtekből finomítottak és tenyésztettek, úgy, hogy lássunk a pici kameránkkal. Egyik feladatunk, hogy képeket továbbítsunk a központi számítógépbe, feldolgozás céljára. Ezt hívják processzálásnak. Állítólag anélkül megy majd, hogy bármi teendőnk volna. Így állítottak be minket.

Mindannyian büszkék vagyunk, hogy hála nekünk, néhány kegyetlen betegség gyógyíthatóvá válhat. Ezekbe idáig előbb-utóbb belehaltak azok, akiket megtámadott. Mi leszünk a legújabb és legkorszerűbb gyógymód. Ez a nagyszerű érzés melengeti a keblünket, noha persze az sincs nekünk.

Beszél itt mindenki összevissza, egyesek állítják, hogy a betegeknek majd le kell nyelniük minket, mások szerint egy pisztolyra hasonlító eszközzel lőnek be szájon vagy végbélen át, attól függően, hova kellünk. Hm. Hülyeségnek hangzik. Vannak, akik hajlandóak megesküdni rá, hogy egy kis vágáson keresztül juttatnak minket valamelyik tágasabb érbe. Szerintük ezt hívják laparoszkópiának. Lehet. Igazából senki nem tud semmi biztosat. Tömegpszichózis, mondta a prof, magyarázta, ha sokan összekerülnek kis helyen, mindenfélét találgatnak, s pingpongoznak képzeletük szüleményeivel. Igen ám, de honnét volna nekünk képzeletünk, ilyesmire nem programoztak bennünket.

Hamarosan kiderül, mi lesz. Az okosabbak nem dumálnak, magukba zárkóznak. Úgyse számít, mit szeretnénk, adják majd a feladatot, amikor eljön végre a cselekvés ideje, ezt a prof mondja így. Addig úgyse tehetünk semmit, bármekkora az izgalom itt bent a dobozban. Az is terjed, hogy csak a fiúk kapják a küldetést, kérdés, honnan lehet azt tudni. Mások szerint ebben a dobozban kizárólag fiúk vannak, úgy válogatták ki. Hát, aki érzi, hogy fiú-e vagy lány, szóljon. Lehetséges, hogy ehhez még túl fiatalok vagyunk, csak később derül ki? Várni kell, várni.

*

Csodálatos dolog a tudomány. Megmentheti az emberiséget, ezek is a prof szavai. Őszerinte a huszonnegyedik órában vagyunk, ez nem hangzik jól, bármit is jelentsen. Az tuti, hogy nagy a baj, melegszenek a tengerek, olvadnak a sarkok, közeleg a klímakatasztrófa, satöbbi, ez akkor is rémítő, ha nem is tudjuk pontosan, hogy mit jelent. Persze, minekünk nincs igazi agyunk, csak kezdetleges központi idegrendszerünk, lényegében egy érzékeny hártya, ami veszi a képeket és a hangokat. Néhány húrféleség feszül még bennünk, ami a rezgésével továbbíthatja kifelé, amit fölfogtunk.

A prof igazán rendes, ő az egyetlen, aki válaszol, ha kérdezünk valamit, a többi fehérköpenyes úgy tesz, mintha nem is hallaná. Undok alakok. A prof óránként fölemeli a doboz fedelét, olyankor fényárba borulunk. Magasan fenn lángol s hosszúkás tárgy, árasztja ránk a fényt, talán ez lehet a nap? Isten tudja. Azt is isten tudja, hogy az isten micsoda vagy kicsoda, a prof hajtogatja, ha elakad valamin, hogy „isten tudja”. Néha a „jóisten tudja”. Az egy másik? Kérdés.

Három éve folynak a kísérletek ebben az épületben, amit KBL-nek hívnak, illetve Központi Biológiai Laboratóriumnak. Mondják úgy is, hogy labor. Ami furcsa, mert ha valami sikerül nekik, koccintanak valami sárga vagy vörös folyadékkal. Most akkor labor vagy bor, vagy hogy? Meg kéne kérdezni. A koccintás azt jelenti, hogy összeütik a poharakat, de nem annyira, hogy eltörjenek. Ilyen kocc után a prof mindig elvörösödik, jól áll neki, mert olyan sápadtfehér különben, amilyenek mi vagyunk. Pedig ő igazi ember. Az egyik segítője szerint igaz ember. Nem tudni, mi a különbség.

A prof talált föl minket. Igazán egyszerű teremtmények vagyunk, csak ahhoz értünk, amire beprogramoztak, ha emberi lény véráramába kerülünk, sodródunk a megfelelő szervekhez, és továbbítjuk onnan a képeket, hangokat. Az orvosok elemzik, rájönnek, hogy mit kell gyógyítani, és cselekszenek. Egyszerűen hangzik, de annál bonyolultabb, pontosan mi sem értjük. Nem is az a dolgunk, hogy értsük, hanem hogy végrehajtsuk a program parancsait.

Egyikünk föltette a kérdést a profnak, hogy ugyan mi lesz velünk, amikor már elvégeztük a dolgunkat. A prof simogatta az állszakállát, nem válaszolt, csak mosolygott, úgy láttuk, kesernyésen. Hát ez meg mit jelentsen? – találgattuk.

Valahányszor a dobozhoz közelít valamelyik asszisztens vagy segédkutató, kitör rajtunk az izgalom, főleg amikor leemelik a doboz fedelét. Gyakran csak átszámlálnak minket, és egy műszerrel megmérik az elektromos töltésünket, mert az is van nekünk. Sóhajtunk, abban reménykedtünk, hogy itt a küldetésünk ideje. Még nem. Még nem. Most sem.

Várunk.

Várakozunk.

Butaságokat fecsegünk, hogy szórakoztassuk egymást.

Valamelyikünk azt hallotta, tizenkettesével küldenek majd bevetésre. Soknak hangzik. De még nem tudjuk, mit kell tennünk, ha odaérünk a… az se világos, hogy pontosan hová. A prof szeret üldögélni ebben a szobában, a dobozaink közelében. A bátrabbak odakiabálnak neki, kérdezni próbálnak. Vagy túl gyönge a hangunk, vagy a prof hallása nem elég jó. Az is lehet, hogy nincs kedve válaszolni, általában csak hallgat, és mosolyog. Néhányan úgy vélik, biztatóan. Mások szerint barátságosan. Nehéz eldönteni. Mindenesetre szeretjük, olyan kedves, mesebeli bácsi, kaporszakállas. Bízunk benne. Nem akarhat nekünk rosszat!

*

Tartalom

Szív

és Lélek

Végül: a díj

Néhány idegen, ritka vagy furcsa szó és kifejezés

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Architects Daughter – SIL Open Font License
Caveat – SIL Open Font License
Charmonman – SIL Open Font License
Great Vibes – SIL Open Font License
Kanit – SIL Open Font License
Kaushan Script – SIL Open Font License
Merienda – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Megrim – SIL Open Font License
Nova Mono – SIL Open Font License
Pangolin – SIL Open Font License
Patrick Hand – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License