A szerző eddig megjelent művei:

Hazugok, 2019

Megtörtek, 2020

Szinglik 1–4., 2020

Árvák, 2020

Vándorok, 2021

Copyright © Barát Enikő

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Csémi Judit, Sándor Zsuzsanna

Tördelés: NovaBook

Maraton Kiadó, Szentes, 2021

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

www.bebelle.hu

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-81875-0-3

A regény történetét valós események ihlették. A szereplők részben létező személyek, ám a történetben való szerepük az élet történéseinek és az író képzeletének véletlenszerű találkozása. A cselekmények környezetei a valóságban is létező helyszínek, ám azok a történettel valóságszerűen összefüggésbe nem minden esetben hozhatók.

Sokszor mondjuk, a kedvesség nem kerül semmibe. Akkor miért nem használjuk mégis sokkal, de sokkal többet?! Mindig tudtam, hogy írok majd nektek Hawaiiról, és azon belül is a polinéz kultúráról, annak minden bájával és szépségével együtt. És nem tagadom, lehet, ez a könyv önmagában rövid lesz ahhoz, hogy az itt lévő megannyi csodát bemutassam, mégis van egy, ami számomra mindnél varázslatosabb. Az pedig nem más, mint maga a törvény. Mert itt Hawaiin, törvénybe foglalták a kedvességet. Mi ez, ha nem az élet egyik szépsége?!

Hawaii Aloha Szelleme

„§ 5-7.5 Aloha Lélek. (a) Az »Aloha Szellem« az elme és a szív összehangolása az egyes személyek között. Ez juttat el minden embert önmagához. Mindenkinek gondolkodnia kell, és jó érzelmeket kell közvetítenie mások számára. Az életerő az »Aloha« szemlélődésében és jelenlétében az alábbi unuhi laulā loa módon használható: Akahai, Lōkahi, ’Olu’olu, Ha’aha’a és Ahonui.”

1986-ban fogadták el az Aloha Szellemi Törvényt. Eredetét Pilahi Paki maui származású költő, tanító és filozófushoz kötik. Híres beszédében Paki az „Aloha” minden betűjét egyetlen mondatra bontotta, amely hangsúlyozta az egymás iránti kedvesség fontosságát:

„Akahai, a kedvességet jelenti, amelyet gyengédséggel fejezünk ki; Lōkahi, az egységet jelenti, ami harmóniával fejezhető ki; ’Olu’olu, jelentése kellemes, ami kellemességgel fejezhető ki; Ha’aha’a, az alázatot jelenti, amit szerényen kell kifejezni; Ahonui, ami türelmet jelent, kitartással kifejezve.”

1. FEJEZET

Naia

– Aloha,{1} Naia! – köszön be a főnökasszonyom asszisztense, Allana határozott hangon a stúdióba. – Fél óra múlva Nicole vár az irodájában.

Az időpontra figyelmeztetni sem kellene, mivel egy hete alig alszom miatta. A naptáramba vastag betűkkel véstem be a dátumot, de ha nem tettem volna, sem tudnám feledni. A rádiónál már pusmognak egy ideje arról, hogy komoly változások várhatóak, javarészt a járvány okozta negatív hatások miatt.

Amint a főnökasszonyom asszisztense továbbhalad, Margaret, a műsorvezetőtársam közelebb hajol hozzám a vezérlőpult másik végén.

– Ne légy ideges! Nem fognak kirúgni!

– Ezt nem tudhatjuk! – pillantok fel rá a papírjaimból, amire a másnapi műsor vázlatait írtam fel. – Csak reménykedhetek benne!

– Ugyan már! Terhes vagyok, és már csak egy hetet dolgozom. A hallgatóink szeretnek bennünket, ragaszkodnak hozzánk, és mivel én így is, úgy is kivonom magam a frekvenciáról, téged megtartanak. Ez olyan biztos, mint ez a dinnyécske itt – mutat a hasára mosolyogva.

Margarettel három éve vezetem az Aloha Rádió Aloha című műsorát minden hétköznap, reggel héttől kilenc óráig. Jó kis páros voltunk, akik remekül kiegészítették egymást azokban a dolgokban, amikben esetleg más volt a véleményünk. Öt évvel idősebb nálam. Régi vágya volt, hogy gyermeke lehessen, és most, harmincöt éves korára beteljesül az álma. Bár nem éppen úgy, ahogyan azt eredetileg eltervezte, ugyanis egy házas emberrel kezdett viszonyt, és a baba ebből a faramuci helyzetből fogant meg. Margaret bármennyire reménykedett is benne, a gyermeke apja nem vált el, és az igazság az, hogy Margaretet abortuszra kérte. Csak ő arra nem ment el. Így hát egyedülálló édesanya lesz. Ennél többet viszont nem tudok, mert a kolléganőm, aki mára a barátnőm is, nem beszél róla. Talán neki így könnyebb a feldolgozás. Még azt sem tudom, ki a gyermek apja. Amíg még tartott a viszony, azt mondta, fő a diszkréció. A terhesség óta pedig csak annyit mond róla, hogy ne beszéljünk olyan emberről, aki számára halott.

Amúgy mindketten itt születtünk a szigeten. Én polinéz vagyok, az ő felmenői viszont ázsiaiak. Margaret igencsak heves vérmérsékletű nő, ami a szívén, az a száján típus. Külsejében is kihívóbb. Hosszú, fekete haját mindig dobálja, a dekoltázsát szeretettel mutogatja, és a hosszú lábát sem szokta rejtegetni. Én visszafogottabb vagyok, bár nekem is hasonlóan hosszú a hajam, de sötétbarna, viszont a bőröm kicsivel világosabb, és vékonyabb is vagyok nála. Ő harsány, én csendes. Épp ezért gondolják sokan, hogy semmi közös nincs bennünk, de ez nem így van. A családunk és az otthonunk iránti szeretet, a munkánk iránti alázat, a feltétel nélküli segítőkészség benne is pont úgy megtalálható, mint bennem. Szerettem vele indítani a reggeleimet.

A szomorúság mellett, hogy el kell válnom tőle, napok óta az idegesség sem hagy nekem nyugtot, hiszen lehet, hogy nemcsak tőle, de magától a rádiótól is búcsúznom kell. Létszámcsökkenés tapasztalható mindenhol. A világot alapjaiban megrengető Covid–19 bennünket sem kímélt. Üres plázák, lelakatolt üzletek és kihalt utcák. Ez lett Hawaiiból, a turisták Mekkájából.

Szomorú, de ha a szívemre teszem a kezem, én magam a turistákat és a tömeget nem hiányolom, de a velük járó megélhetést az itt élők számára igen. Olyan ez, mint amikor Isten egyik kezével ad, a másikkal pedig elvesz.

– Fél óra múlva minden kiderül!

– De derüljön ki bármi, az élet nem áll meg, és ezt te is tudod. – Margaret nem egy kétségbeesős fajta. – Ahol egy ajtó bezárul, ott egy másik kinyílik.

– Ez közhely – mondom idegesen.

– Attól még igaz! – kacsint rám, miközben egy nyalókát kicsomagol, hogy a szájába tegye. – Hm, isteni!

Újra a papírjaimnak szentelem a figyelmem, hátha sikerül elterelni a gondolataimat arról, mennyire lassan telnek a percek. Margaret ugyanezt a táblagépén teszi. Meg is szokta jegyezni nagyjából mindennap, hogy haladnom kellene a korral, de én jobban szeretek papírra jegyzetelni. Számomra átláthatóbbak így a teendőim.

A reggeli élő adás után mindig van egy kis időnk még a stúdióban átnézni a dolgainkat és egyeztetni a másnapi menetrendet, mivel ilyenkor egy előre beállított lejátszási lista megy a rádióban, és csak tízkor érkeznek a hírek, majd az újabb műsorok egymást váltva.

Végül csak elérkezik az én időm. Összeszedelőzködöm, majd a naptárammal és a telefonommal a kezemben lépek ki a folyosóra, de Margaret még utánam szól.

– A konyhában leszek. Főzök kávét, mire végzel, de ha úgy adódik, ihatsz kávát{2} is, sőt mi több, behűtöttem egy üveg vodkát a biztonság kedvéért!

– Vodkát? – fordulok vissza az ajtóból, és a hangom most élesebb, mint általában. – Hova gondolsz?

– Ugyan, kérlek! – Hátradől a székében, és megsimogatja a hasát. – Sose lehet tudni!

– Bízom benne, hogy nem lesz ilyesmire szükség.

– ‘Āmene!

Ahogy a szűk folyosón haladok, erős gyomorgörcsöm támad. Eszembe jut a káva, de nem azért, mert jól fog jönni, hanem mert jól jött volna, határozottan múlt időben. A lift helyett gyalog megyek fel a fölöttünk lévő emeletre, ahol a vezetőség irodái vannak. Honolulu belvárosában van a rádió székhelye, az Ala Wai Boulevard egyik irodaházában. Ahogy beteszem a lábam erre a szintre, máris érzékelhető a különbség. Míg lent jó hangulat és kellemes félhomály uralkodik, addig itt feszültséget érzek a sok márvány- és üvegfelület miatt. Mintha a pénz és a hatalom, vagy annak az érzékelhető, testet és formát öltő mivolta nyughatatlan érzést keltene bennem.

Engem nem vet fel a pénz, gyermekkorom óta dolgozom a családom és a saját megélhetésemért. Nem panaszkodom, értelme úgysem lenne, így csak teszem a dolgom.

Amint odaérek Nicole irodája elé, az asszisztense már fel is pattan a helyéről, és kinyitja előttem a hatalmas üvegajtót.

A főnökasszonyom csak egyetlen pillanatra fordul el a kilátástól, miközben a kezével int, hogy üljek le, amíg ő a fülére helyezett bluetooth segítségével befejezi az épp vonalban lévő, vélhetően fontos hívását. Amikor ez megtörténik, az asztala mögé sétál, és csak akkor néz rám újra, amikor helyet foglal. Keresztbe fonja ujjait, majd kissé előredől.

Nicole határozott nő. Úgy is mondhatnám, amolyan vérbeli amerikai üzletasszony. Messze áll tőle mindenfajta kedvesség, ami általában bennünket, polinézeket jellemez. Nem érdekli, hogy az emberek többsége itt virágmintás ruhát hord, ő már csak azért is méregdrága fehér blúzban jön be minden egyes nap. A szoknyát és a halásznadrágot bizonyára nem ismeri, vagy csak nem akar róluk tudomást venni, mert kivétel nélkül egyenes szabású, magasított derekú szövetnadrágot visel. Ezenkívül pedig az is sejthető, hogy a papucsot ellenségnek tartja, vagy a divattal szembeni ámokfutásnak, legalábbis a kopogós tűsarkúi erre engednek következtetni. Szőke, vállig érő haja rendre tökéletesen vasalt. Nálam állítólag tizenöt évvel idősebb, bár azt hiszem, ez az, ami valójában sosem fog kiderülni a plasztikai sebészetnek köszönhetően.

– Naia! – Olyan komolyan ejti ki a nevem, hogy nyelnem kell egyet. – Mint az ugyebár köztudott, Margaret szerződése lejár a rádiónál, és eddig nem beszéltünk arról, mi fog történni a reggeli műsorral az ő távozása után.

Rendesen belevág a közepébe, mindenféle felvezetés nélkül. De nem bánom, legalább végre tisztán látom én is a jövőmet, ugyanis valóban így van, és engem ennél jobban semmi nem aggasztott az elmúlt hetekben, hónapokban.

Viszont azt is tudni kell Nicole-ról – azonkívül, hogy vérbeli üzletasszony –, hogy tőle nem lehet időpontot kérni, nem lehet kérdezni, és egész egyszerűen semmit sem lehet csinálni. Találkozó akkor jön létre, ha ő indítványozza, bármiféle megbeszélnivaló szintén csak akkor van és arról, amikor és amire ő engedélyt ad. Ha netán neked lenne információd számára, meg kell várnod, amíg neki is lesz számodra, és ha lehetőséget ad rá, beszélhetsz. Én hittem, hogy idővel majd áthatja a polinéz kedvesség és a hawaii életérzés, de ez bizonyítottan nem történt meg. Úgyhogy ez az oka annak, amiért hetek óta csendben és türelmesen vártam, hogy sorra kerüljek.

És végre, most megtörtént.

– Nicole, tudnod kell, hogy nagyon régóta vártam már, hogy tudjunk erről besz…

– Naia! – teszi fel a kezét, hogy belém fojtsa a szót. – Rövid leszek! Margaret távozása nélkül is lettek volna változások.

Nem lepődöm meg annyira, hogy várhatóak változások, inkább csak az érint rosszul, ha bebizonyosodik, csak Margaret terhessége az oka annak, hogy még van, vagyis lesz munkám.

– Ezt hogy ért…

– A járvány és a sziget turizmusának átalakulása miatt jelenleg a legtöbb hallgatónk életvitelszerűen itt él – vág a szavamba. – Számukra pedig, legyünk őszinték, kissé unalmas, ha arról beszélgetnek egy reggeli műsorban, amit amúgy is tudnak. Nekik nem újdonság, hogy melyik strand milyen, hol mit lehet megnézni, ahogy az sem, mit jelent a polinéz életérzés vagy a hula tánc. Mindről van tudomásuk. Margaret és te igen különböző személyiségek vagytok, és ez a rádión keresztül is átjön. Margaret egy igazi csicsergő, életvidám, pozitív hangja a műsornak, szinte felébreszti az élni akarást az emberekben reggelente. – Mély levegőt vesz, amit próbálok kihasználni.

– Ezzel arra célzol, hogy én nem vagy…

– A hangod rendkívül kellemes, Naia! Mondhatnám úgy is, hogy nyugtatóan hatsz az emberekre. Sokszor az az érzésem, hogy esti időszakban szívesebben hallgatnálak, mint kora reggel. Értsd! Reggel koffeinre van szükségünk, este pedig zöld teára.

– Vagyis én tea vagy…

– Nem tehetlek át más idősávú műsorba, mivel mindenki jól végzi a munkáját – fojtja belém a mondandóm ismét. – Viszont a cég tulajdonosai azon az állásponton vannak, hogy a kialakult helyzetben segítsük az alkalmazottainkat, ameddig csak tudjuk, ezért úgy döntöttem, maradhatsz még a reggeli rádiózásnál, de alkalmazkodnod kell a változásokhoz.

Mivel csendben marad, és várakozón néz rám, tudom, hogy most lenne lehetőségem megszólalni, csak most meg nem tudok. Sőt, valójában elképedve bámulok Nicole-ra, mert ahogy próbálom összerakni a fejemben a dolgokat, arra jutok, hogy ezek szerint egyelőre maradhatok. Talán egy új társat kapok Margaret helyett, az is elég nagy változás, de ha most jól értem, akkor nemcsak a személyben lesz változás, hanem a szisztémában is. Arról nem beszélve, hogy épp most mondta, egyenesen az arcomba, hogy nem igazán vagyok való reggeli műsor vezetésére, pedig a szívem mélyén eddig abban reménykedtem, hogy jön mellém valaki, és rangidősként én lehetek az, aki irányíthatja a beszélgetések fonalát, vagyis azt, amit eddig Margaret tett meg.

Mivel a főnökasszonyom kérdőn néz rám, illő lenne valamit reagálnom, ezért próbálom magam összeszedni.

– És ez pontosan mit takar? – kérdezem végül határozatlanabbul, mint szeretném.

– Hogy nem támaszkodhatsz tovább Margaretre!

E miatt a kijelentés miatt kicsit megbántva érzem magam, függetlenül attól, hogy az igaz, hogy a reggeli műsorainkat Margaret vezeti, én pedig a reagáló szerepét töltöm be. Az úgynevezett másik szemszöget, avagy másik álláspontot.

Lesütöm a szemem.

– Nagyon szeretem a munkám, és szeretek különböző témákról beszélget…

– Épp ez az! Itt nem beszélgetésre van szükség, Naia! Nekünk olyan ember kell, aki fel tudja kelteni mások érdeklődését, akitől pezsegnek a reggelek, aki nem témákról beszél, hanem témákat talál, azokat szépen megöli, majd fel is boncolja őket. Aki megosztja az embereket, aki úgy tud társalogni vagy éppen véleményt nyilvánítani, hogy a hallgatói szeressék, vagy gyűlöljék. Tök mindegy, csak váltson ki érzelmeket. Lehetőleg jó erőseket!

Furcsának vélem a gyilkoshoz való hasonlítást.

– Tehát, úgy gondolod, hogy én nem váltok ki érzel…

– Az nem fontos, én mit gondolok. Az a fontos, hogy a hallgató mit gondol. Margarettel barátnők lettetek, ami nem volt jó hatással a rádiózásotokra. Túl sok mindenben értettetek már egyet, de leginkább az volt a gond az utolsó időkben, hogy nem mert ellentmondani neked, nehogy megbántódj.

Úgy érzem, már eléggé földbe döngölt, ezért próbálok a lényegre térni, hogy ne kelljen sokáig itt ülnöm, és ezeket a bántó szavakat hallgatnom.

– Ha jól értem, nem vagy velem megelégedve, és ha Margaret nem lenne terhes, és nem lenne a vírushelyzet, megválnál tőlem.

– Nincs ha, Naia! Margaret terhes, leépítés nincs, legalábbis ebben a pillanatban. Így kapsz még esélyt, de ki kell lépned a komfortzónádból, különben kénytelen leszek levenni műsorról és visszatenni háttérmunkára.

Vagyis vissza az elejére.

Az egyetemen médiát és kommunikációt tanultam ösztöndíjjal, ami után gyakornoki munkára ide, az Aloha Rádióhoz kerültem. Két év kávéfőzés és fénymásolás után kaptam egy lehetőséget, hogy maradjak részmunkaidőben külsős riporterként. Ezt követően lettem műsortervkészítő, majd jóval később műsorvezető. Vagyis, esetemben igaz, hogy kijártam a ranglétra minden egyes fokát. Egyetlenegyet sem ugrottam át, de ennek az is az oka, hogy én ezt már az egyetemen elterveztem lépésről lépésre. Tudtam jól, milyen pozíciókat kell betöltenem ahhoz, hogy végül a rádiózás a kisujjamban legyen, és bármilyen feladattal megbirkózzak. Én abban hiszek, hogy csak az végezheti jól a munkáját, aki annak minden szegmensét pontosan átlátja.

Itt van például Nicole. Ő a cég ügyvezetője, mégsem tudná megmondani, mi az a műsorterv, vagy mi a dolga egy hangmérnöknek. Szerintem, így valaki csak főnök lehet, de vezető semmiképpen sem. Bár nincsenek ilyen szintű vezetői ambícióim, de ha lennének is, annak megvalósítását biztosan nem úgy vinném véghez, mint a velem szemben ülő nő.

– Mit jelent az pontosan, hogy ki kell lépnem a komfortzónámból?

Látom, amint a főnökasszonyom hidegkék tekintetével végignéz rajtam, majd egy pillanatra a folyosó felé pillant, és elhúzza a száját. Épp követném a mozdulatban, hogy lássam, mi vonta el a figyelmét, amikor váratlanul megszólal:

– Például, ezt itt!

Nem értem, mire céloz, de amint rákérdeznék, egy harsogó, kaján hang csap fel a hátam mögül.

– Aloha, szépséges hölgyeim! Micsoda csodás nap lenne ez, ha nem lett volna dugó, ami megakadályozta, hogy időben érkezhessek a mai napom legfontosabb találkozójára, nem igaz?!

Ijedten hátrafordulok, de szinte odadermedek a székbe.

Egy magas, kisportolt testalkatú, napbarnított bőrű férfi villantja rám harminckét fogas, hibátlan, öntelt mosolyát. Sötétkék hawaii inget visel, fehér virágokkal, amit láthatóan csak félig jutott eszébe begombolni. Bézs halásznadrág van rajta, és fehér Retro papucs. Alkarját tetoválások díszítik.

Sosem gondoltam volna, hogy bárki be meri tenni a lábát ilyen öltözékben Nicole irodájába. Való igaz, hogy itt a szigeten az ilyen öltözék teljesen normális, de ha a munka más megjelenést kíván, azt azért be szoktuk tartani. Nicole pedig el is várja, hogy ne úgy öltözzünk, mintha strandra mennénk.

Ez a férfi viszont egészen biztos, hogy onnan jött, vagy legalábbis oda készül. Biztos Nicole egyik jó barátja, bár eddig nem tudtam, hogy lenne neki olyanja, így az is lehet, hogy a fiúja. Tudtommal nincs férjnél, és ha az irodán belüli pletykák igazak, szereti a fiatalabb egyedeket. Ez a férfi a harmincas évei elején járhat, bár a világosbarna, rövid szakáll és az összeborzolt haj kissé elbizonytalanít a korával kapcsolatban.

Legyen bárhogy, elég tapintatlanság volt tőle, hogy kopogás nélkül csak úgy megzavarta a részemről olyan régóta várt megbeszélésünket a főnökasszonyommal.

– A vírus óta én még dugót nem láttam ezen a szigeten! – hallom Nicole játékos hangját mögöttem. Elképzelni nem tudtam eddig a pillanatig, hogy neki van ilyen hangszíne. – Naia! – Na, ez viszont már nem az a hangszín, ezért visszafordulok felé. – Hadd mutassam be neked az új műsorvezetőtársadat!

– Hogy kicsodát? – Döbbenettel szaladnak ki a számon a szavak, pedig én mindig visszafogott vagyok, ami a felkészültségemnek köszönhető, de ez most nagyon váratlanul ért.

Ismét az idegen férfi felé fordulok, és minden bizonnyal kiül az arcomra a hitetlenség, mert az hangosan felkacag.

Én valamiért nem érzem viccesnek a helyzetet.

– Ezek szerint az újdonság erejével hat a jelenlétem. – Rám kacsint, közelebb jön, és egész egyszerűen lehuppan a mellettem lévő székbe. – Ez a fránya járvány, nemde?! Még arra sincs lehetőségem, hogy kezet csókoljak ennek a két gyönyörű nőnek. Még ilyen kínt! – mondja teátrálisan, és Nicole-ra mosolyog. – De azért szeretnék bemutatkozni – fordul felém újra, és a karfára könyököl. – Kolos Fekete vagyok. Naia Kamano, ha nem tévedek. – Mivel nem tudok megszólalni, folytatja. – Magyar származású vagyok, ezért lehet szokatlan a nevem, de itt élek több mint tizenöt éve, úgyhogy ne aggódj, nem lesz gondom a nyelvvel és semmivel sem a reggeli kis dumálásunk során.

Dumálás?

Egy pillanatra úgy érzem, lemaradtam valahol. Egy kissé megrázom a fejem, hogy a gondolataimat újból valamilyen tevékenységre bírjam.

– Elnézést, van bármilyen tapasztalata a rádiózás terén?

– Mi lenne, ha a munkatársak közötti, jól bevált tegeződést használnánk?! – szól rám Nicole.

Kemény vezető, de itt pozíciótól függetlenül sincs magázódás.

– Pártolom! – vágja rá Kolos. – A kérdésre válaszolva, szépséges Naia, nincs tapasztalatom a rádiózásban.

Szépséges Naia. Ha nem látnám, hogy Nicole-ra ugyanolyan csábítón néz, mint rám, még azt hinném, flörtöl velem. De inkább úgy fogalmaznék, hogy flörtöl is. Velem és Nicole-lal is.

Szeretnék reagálni, de ismét képtelen vagyok, mert Allana megszakítja a párbeszédünket.

El vagyok keseredve, mert napokat készültem erre a számomra kijelölt interjúra, de mostanra tudatosodott bennem, hogy semmi nem lesz abból az elképzelésből, hogy a főnökasszonyom számára fel tudjam vázolni a terveimet, amiken annyit dolgoztam, ha Margaret távozik.

– Elkészítettem a kávédat, Kolos! Feketén, csak egyetlen csepp tejszínnel, pont, ahogyan kérted!

A kávét egy külön kis tálcán szervírozza az új munkatársamnak, és olyan óvatossággal teszi le elé, mintha ezért kapná a fizetését. Eddig nagyon kedveltem Allanát, de most valamiféle ellenszenvet vált ki belőlem ez a hízelgés.

– Te egy tündér vagy! – ereszti el Kolos felé is ugyanazt a mosolyt, amit felénk is. – Áldom a neved!

Amint az asszisztens kimegy az irodából, Nicole ismét nekünk szenteli a figyelmét.

– Ez egy új helyzet mindenki számára. Kolos külföldi származása és a közösségi médiában betöltött szerepe miatt igencsak fel tudja lendíteni a reggeli műsorunk hallgatottságát.

– Elnézést! Nem szeretnék tiszteletlennek tűnni, de pontosan miben is tud nekünk segíteni, ha nincs is tapasztalata?

Nem tudom megmagyarázni, miért vagyok ellenséges. Egyáltalán nem jellemző rám ez a viselkedés, és nem is így nevelkedtem. A kedvességben, a segítőkészségben és a támogatásban hiszek, és bárkivel sodor is össze a sors, azt mindig szívesen, nyitottsággal fogadom. Most mégis elönt ez a furcsa, érthetetlen érzés, és nem tudom kezelni. Évek óta dolgozom kitartóan, és épp akkor, amikor lehetőségem adódna előrébb lépni, jön valaki a semmiből, ráadásul tapasztalat nélkül, és egyszerűen befurakodik elém a sorba.

– Kolos több mint ötmillió követővel rendelkezik az Instagramon. És majdnem hasonló számok birtokosa Facebookon és TikTokon – közli velem Nicole, és érzem a hanglejtésén, nem tetszik neki, hogy én nem vagyok tisztában ezekkel a dolgokkal.

Való igaz, hogy én egyikkel sem rendelkezem. Nem a számokra célzok, vagyis nemcsak azokra, hanem az alkalmazásokra is. Ahogy Margaret mondaná, minden valószínűség szerint az egyetlen olyan, még ki nem halt állatfaj vagyok ezen a bolygón, aki nincs jelen az interneten, legalábbis ebben a formában. Sokan talán ezért tartanak leginkább furcsának, sőt úgy is fogalmazhatnék, hogy lassan szinte nem telik el nap, hogy ne kerülnék hátrányba amiatt, hogy tudatosan próbálom magam távol tartani az ilyen platformoktól. A környezetemben már szinte mindenki próbált meggyőzni arról, hogy ez így nem maradhat, leginkább azért, mert elveszíthetem a munkáimat amiatt, hogy képtelen vagyok szerepet vállalni a médiában ilyen formában.

Mégis azt gondolom, nem mindenkinek való, arról nem is beszélve, hogy végignéztem, ahogy a környezetemben mindenkit az uralma alá von és teljesen megváltoztat egy méregdrága, marokra fogható készülék. Én pedig sokkal jobban értékelem az élet szépségeit annál, mint hogy ne lássak semmi mást egy kék fényt kibocsátó képernyőn kívül.

Ettől függetlenül megadom magam, úgysincs más választásom. A munkámat mégsem veszíthetem el ebben a helyzetben csak azért, mert meg sem próbálok alkalmazkodni valakihez, akit igazából nem is ismerek, csak egy kellemetlen első benyomásom van róla éppen. Ha segítek neki beilleszkedni, még az is lehet, hogy idővel tudunk majd kellemes légkörben együtt dolgozni.

– Szeretném megkérdezni, hogy mikor lesznek az egyeztetéseink és a próbaműsoraink. – Mosolygok is egy kicsit, legalábbis úgy érzem. – Csak egy hetünk van, ami nagyon kevés.

– Egy hét rengeteg idő, szépséges Naiám. Amúgy pedig ne stresszelj, én spontán vagyok. Majd feldobok egy témát, mint egy labdát, te pedig lecsapod, aztán oda-vissza pattogtatjuk, és amikor helyzetben vagyunk, csak simán kosárra dobunk.

Magyarázás közben a kezével úgy tesz, mintha épp tényleg kosarazna.

Kikerekedik a szemem, aztán rájövök, hogy viccelt, ezért mosolygok, hogy ne tűnjek túl komolynak.

– Szép dobás! De minden meccs előtt van taktikai felépítés, illetve edzések, versenyszimulációk és próbameccsek is.

Váratlanul telefoncsörgés szakítja félbe a beszélgetést. Kolos előhalássza a zsebéből a készülékét, rápillant a kijelzőre, majd aggodalmas arccal a főnökasszonyom felé fordul.

– Szépséges Nicole! – Őt is szépségesnek hívja? Sosem mernék ilyen tiszteletlen lenni a felettesemmel. – Tudod, hogy sima ügy. Megegyeztünk, és mindig állom a szavam, de most mennem kell. Esküszöm, hogy ez nagyon fontos – lóbálja a telefonját a levegőben, majd feláll a székből és felém fordul. – Naia, egy élmény volt, és nincs kétségem afelől, hogy bomba páros leszünk – kacsint rám vigyorogva, majd elindul, de az ajtóból még visszaszól. – Nicole, a grillpartimeghívásom áll.

Erre most Nicole nevet fel. Felnevet. Az én főnököm.

– Ami mikor is lesz, Kolos?

– Amint a korlátozások engedik – válaszol kajánul az új kollégám.

– Vagyis fogalmunk sincs – mosolyog Nicole.

– Minek tervezni, az élet úgyis felülírja, nemde?! – Ezzel kilép az üvegajtón, de még halljuk, ahogy harsogva mindenkinek csodás napot kíván, akivel csak találkozik.

Én pedig ledöbbenve, mozdulatlanul ülök a székemben.

Egy ember meg merte azt tenni, hogy csak úgy besétál és kisétál a főnöke irodájából. És ahogy látom, semmi következménye nincs ennek. Mégis úgy gondolom, ha ezt én tettem volna meg, már nem lenne munkám.

– Naia, ezennel fel van dobva a labda! – tárja szét a kezét ismét komoly arccal.

– Nicole! Ami azt illeti, szerintem meg kellene beszéln…

– Mindent megbeszéltünk, Naia! – teszi fel a kezét ismét, hogy leintsen. – Készülj fel, jövő héttől új időszámítás kezdődik a reggeli műsorunk életében.

Ezzel feláll, amivel jelzi, hogy a találkozónknak vége. Mit tehetnék?! Felemelkedem én is a székemről, majd elköszönök tőle, és kicsit csüggedten, vagyis igazság szerint az orromat lógatva battyogok le az alsóbb szintre, a konyhába.

Ahogy belépek, Margaret rám pillant.

– Hu, a francba! Vodka lett, igaz-e?

Megrázom a fejem, és halkan reagálok.

– Legyen inkább kötél!

– Az meg minek?

– Hogy felakasszam magam!

– Úristen, ennyire gáz a helyzet?

– Hát, megtudtam, ki lesz az utódod.

Felemelem a fejem, és Margaretre nézek, akinek felcsillan a szeme.

– Komoly? És ki az? Hallottál már a csajsziról?

– Kezdjük azzal, hogy nem nő, hanem férfi!

– Viccelsz? Váó! Egy kis változatosság nem árt!

– Nem szeretem a változatosságot, te is tudod!

Én az a fajta ember vagyok, aki mindent eltervez, általában jó előre, és ha valami nem a szerint a terv szerint halad, nem szárnyalok a boldogságtól. A problémamegoldó képességemmel nincs baj, csak nem szeretem használni.

– Épp ezért fog jót tenni neked! De ki vele, mi fán termett?

Margaret kérdésével egy időben megérkezik a hírbemondó kolléganőnk is, Tarita.

– Az új kolléga a téma? Csatlakozom, úgyis pletykára éhezem – mondja széles mosollyal az arcán.

Tarita közel van a negyvenhez, és évek óta ő a hírszerkesztő és a hírbemondó is a rádiónál. Alacsonyabb nálam, mindösszesen százhatvan centiméter lehet, tipikus francia polinéz külsővel. Vágott szeme a mosolygástól még inkább csíkká szűkül. Kedvelem őt, mindig is egy színfoltja volt a rádiónak. Az élénkebb fajtából.

– Valami magyar fán! – válaszolom csüggedten az előbb feltett kérdésre.

– Hogy micsodán? – emeli meg a szemöldökét Margaret döbbenten.

– Kolosnak hívják. Bocsi, kicsit nehezen ejtem még ki. Valami Instagram-király. – Margaret elfehéredik, és egyik kezével elkapja a konyhapultot, a másikat pedig a hasára teszi, ezért odaugrom. – Rosszul érzed magad?

– Azt mondtad, Kolos? – vág közbe Tarita. – Az Instagram hawaii királya?

– Igen, azt hiszem, valami olyasmi!

– Menny és pokol, te mocsok mázlista! – néz fel a plafonra a hírbemondónk, majd vissza rám. – Az a pasi egy Adonisz. Követem én is. Az Úr irgalmazzon neked, kisanyám! Minden reggel igazi tejszínhab lesz neked a kávédon. Nyalánkság a csávó a javából.

Megvonom a vállam, és meggondolatlanul kiszalad a számon egy pikírt megjegyzés:

– Hát, nyalni azt valóban tud.

– Micsoda? – Tarita visítását szerintem az egész emeleten hallották, ebből fogom fel, mit is mondtam, és azonnal elönti az arcomat a pír.

– Én… nem úgy… mármint nem arra gondoltam, hanem hogy egyáltalán nem viselkedett a helyzethez illően, és végig nyalizott mindenkinek.

– Mi? Te találkoztál vele? Itt volt? – hitetlenkedik Margaret, majd megfogja a legyezőt, amit a nyakában hord egy szalagon, mert a terhesség miatt hőhullámai vannak.

– Én meg nem mentem fel, a francba bele! – csap rá a konyhapultra Tarita hirtelen.

Esküszöm, mindketten úgy viselkednek, mint akiknek elment a józan esze. Margaret egyre erősebben legyezi magát, Tarita meg úgy felvillanyozódott, mintha maga az elnök járt volna nálunk személyesen.

– Komolyan én vagyok az egyetlen, aki azt sem tudja, ki ez a férfi?

– Az holtbiztos, kisanyám! Mindenki, akinek puncikája van ott középen – végignéz rajtam, majd kiegészíti –, és akinek működik is, az tudja!

– Szerintem nincs ezen a szigeten olyan nő, aki ne ismerné – teszi hozzá Margaret.

– Mitől olyan nagy durranás?

Tarita olyan szemeket mereszt rám, hogy egy pillanatra meg is ijedek.

– Ha találkoztál vele, hogy kérdezhetsz ilyet? Láttad te rendesen azt a csődört? Ha csak rágondolok, menten elájulok. Azok a kockák a hasán, az a csapzott, rakoncátlan frizura, no meg az a punciösszehúzó mosoly.

Vágok egy grimaszt.

– Vélhetően nem ugyanarról az emberről beszélünk.

– Az nagy kár lenne. – Felkapja a telefonját a pultról, és pár nyomás után szó szerint az arcomba tolja. Hátrébb is kell húzódnom.

A képernyőn egy tökéletes testű, kockás hasú, félmeztelen férfi áll a tengerparton, lebarnult bőréről peregnek a vízcseppek. Félhosszú haját az egyik oldalra dobva, fülig érő mosollyal mered a kamerába. Biztosan velem van a baj, de számomra ez a férfi nem punciösszehúzó, vagy mit is mondott Tarita, hanem magamutogató, amit nem kedvelek, így nem vált ki belőlem semmilyen különösebb „eldobom az agyam” érzelmet. Viszont valami más a képernyőn kivált.

– Az ott komolyan egymillió?

– Micsoda? – kérdezi Margaret, és elkapja a telefont, hogy megnézze, miről beszélek. – Ja? Ahan.

– Egymillióan lájkolnak be egy képet, amin egy félmeztelen férfi van?

Nem vagyok ősember, tisztában vagyok azzal, hogy a közösségi médiában ez a szám mit is jelent. Függetlenül attól, hogy én nem használom ezeket a platformokat, ismerem őket és a működésüket is, hiszen mindenkinek van a környezetemben, sőt a rádiónak is van saját profilja, szóval ezért is döbbenek le kissé.

– J.Lo fenekén több mint hárommillió van – emeli fel a mutatóujját Tarita.

– De ő Jennifer Lopez. Énekesnő, táncosnő, színésznő. A világ egyik legbefolyásosabb nője. Ez a Kolos meg pontosan kicsoda is? Egy influenszer? Blogger? Vagy celeb?

– Tudom, hogy lenézed a celebeket, de ideje lenne elfogadnod, hogy jelenleg nekik áll a zászló! Ennek itt pedig tuti jó nagy zászlója van. De rúdja biztosan – kacsint rám Tarita.

Tudomást sem veszek a szexuális töltetű megjegyzésről.

– Nem nézem le őket, csak úgy gondolom, hogy nem viszik megfelelő irányba a világot. A tartalom nélküli hírességek arra buzdítják a követőiket, hogy mutogassák magukat, öltözködjenek méregdrága ruhákba, szabassák át az arcukat egyformára, és lehetőség szerint ne tanuljanak semmit, mert ha kiállnak egy tengerpartra mosolyogni szinte ruha nélkül, arra érkezik egymillió lájk, míg egy diploma jó, ha százat kap.

– Ha ezt a monológot a rádióban toltad volna le, sokkal többen hallgatnának minket, mert emberek milliói ugranának a torkodnak! – mondja Margaret.

– A rádió nem arra van, hogy ellenségességet sugározzunk vele! – jegyzem meg.

– Gyanítom, Nicole ezzel nem értett egyet odafent – mondja Tarita a szemét forgatva.

Nicole-ról nagyjából mind hasonló véleményen vagyunk.

– Nem igazán – vallom meg őszintén.

– Nézd, Naia! Már sokszor mondtam, hogy egyedül nem fogod tudni megváltoztatni a világot – okít Margaret. – Attól, mert úgy döntöttél, te nem veszel részt a közösségi média szennyében, még mások bizony részesei annak.

– Nem akarom a világot megváltoztatni.

– De szebbé tenni igen!

Bólintok.

– Ami tőlem telik, azt megteszem.

– Jaj, kislány! – sóhajt fel Tarita. – Több olyan ártatlan lélek kellene a földre, mint te vagy. Akkor sose pusztulna ki az emberiség!

Ezen elmosolyodom.

– Így se fog kipusztulni.

– Mondod ezt épp a Covid-járvány idején? – kacag fel Margaret, és a hangja betölti a konyhát.

Az ő nevetése mindig mosolyt csal az arcomra, és valahol melegséggel tölti el a lelkem. Mindig jókedvű, humoros és kedves. Még attól sem változott meg, hogy jobbára élete legnehezebb feladata előtt áll. Habár a stílusunk és a gondolkodásunk eléggé különbözik egymástól, az első pillanattól kezdve elfogadott és a szárnyai alá vett. Fogalmam sincs, mi lesz itt velem nélküle.

Margaret észreveszi a szomorúságot az arcomon, és mellettem terem.

– Hékás! Ugyan már! – Átölel, majd a vállamon átvetve a kezét elindulunk kifelé. – Nem lesz semmi baj! Minden nő ezen a bolygón pezsgőt bontana, ha megtudná, hogy a világutazó Kolosra csorgathatja a nyálát minden áldott reggel, életnagyságban.

– Úgy viselkedett, mint egy pojáca, aki elvicceli az egészet. Tényleg olyan elképzelhetetlen, hogy engem inkább taszít az a férfi?

Kilépünk a folyosóra, de egy hang megállít bennünket.

– Mi tagadás, szépséges Naia, ritkán hallom nők szájából, hogy taszító lennék.

Megpördülök, mire Margaret keze lecsúszik a vállamról. A falhoz támaszkodva pedig meglátom azt a férfit, aki a munkatársam lesz, és akit épp most pojácáztam le. Életnagyságban.

2. FEJEZET

Kolos

Valami fura zajra ébredek, de nem tudom eldönteni, honnan jön, ezért még a fejem se emelem fel a párnáról. Fáradt is vagyok rohadtul, biztos még csak hajnalok hajnala lehet. Mire ezt lefuttatom az álmos agyamban, megint hallom a zajt, de most erősebben. Mintha kopogás lenne. Félig kinyitom az egyik szemem, mert a másik az ágyam matracába nyomódik. Sötét van, kevés fény szűrődik csak be a redőnyök nyílásain. Mostanra a kopogásból dörömbölés lett.

– Kolos!

Ez az én nevem. Persze, ki másé lenne?

– Kolos!

Anya? Nyitva van a szemem, szóval nem álmodom, de fogalmam sincs, hogy kerül ide hajnalban. Lehet, hogy cuki volt és sütött reggelire palacsintát, vagy ami még jobb lenne, ha itt sütné meg helyben. Frissen. Illatosan.

Kikászálódom, és a bejárati ajtóhoz sétálok, miközben felrángatom magamra az alsógatyát, amit az ágy mellett találtam. Csak nem nyitok ajtót egy szál farokban az anyukámnak. Mégiscsak jó modorra nevelt. Épp akkor nyitom ki a bejáratot, amikor egy újabb erős lendítést mért volna rá, így majdnem átesik a küszöbön.

– Anyukám! – dörzsölöm meg a szemem, mert úgy betűz a nap, hogy majdnem megvakulok.

– Kisfiam! Ugye nem most keltél fel?

Sose értem, miért kérdeznek az emberek olyat, amire nyilvánvaló a válasz.

– Mint azt láthatod is, édesanyám. Gondod van tán vele?

– Hogy az Úristen áldana meg, fiam! – Jó, áldjon! Anyukám fiatalos lendülettel viharzik el mellettem a folyosón. – Hát, háromnegyed hét van!

A lábammal meglódítom az ajtót, hogy becsukódjon.

– És akkor mi van? – kérdezem, és beballagok mellette a nappaliba.

– Hétfő van.

Anyám úgy áll ott csípőre tett kézzel, mint kis koromban, amikor nem akartam suliba menni, és noszogatni kellett. Eldőlök a kanapén, és becsukom a szememet.

– Holnap meg kedd lesz, tudtad?

– Ne szórakozz velem, Fekete Kolos! – Hiába élünk itt már több mint tizenöt éve, anya soha nem szólt hozzám más nyelven a magyaron kívül, és a nevem se fordította meg még egyszer sem. – Ma van az első adás a rádióban!

Mi? Kipattan a szemem, és úgy állok vigyázzba rögvest, mint egy kiskatona.

– Az isten bassza meg! – szalad ki a számon.

Anyám abban a pillanatban lehajol, és leveszi egyik lábáról a papucsát.

– Ne vedd a szádra Isten nevét, mert megjárod!

Mondanom sem kell, hogy Fekete Ilma bizony céloz, lő és talál. A papuccsal csak azért a mögöttem lévő párkányra helyezett képet bombázza le a fejem helyett, mert ismerem őt, így rutinosan elhajoltam.

– Ezer bocsánatot kérek! Nagyon szeretlek, anyukám, de mennem kell.

Abban a pillanatban, amint ezt elhadarom, már nyúlok is a karfára dobott tegnapi ingemért, mert nincs időm azon gondolkodni, mit vegyek fel. Körbeforgok, hátha találok egy rövidnadrágot, de szerencsémre anya már nyújt is egyet felém. Fogalmam sincs, honnan kotorta elő, de nem is érdekel. Beletúrok a hajamba, és már rohanok is a bejárat felé, miközben zsebre vágom a telefonom.

– Fogmosás? – hallom a dorgáló hangját.

– Szívatsz, anyu?

– Büdösen akarsz beszélni egész reggel a műsorban?

– Úgyse érzik. Ehhez fül kell, anyukám, nem orr.

Felveszem az egyik kék papucsom, és már nyitom is újra az ajtót, de még eszembe jut valami nagyon fontos, ezért visszafordulok.

Anyám olyan százhatvanöt centi lehet, vagy másfél fejjel alacsonyabb nálam. Hatvanéves, kicsit teltebb alkatú, de jól tartja magát. Tőle örököltem a szemem és az orrom is. Amikor így rápillantok, eszembe jut, amilyen régen volt. Mindig kosztümös üzletasszony, fáradt, sötét karikákkal a szeme alatt. Most pedig virágos ruhákban járó, kisimult arcú, kiegyensúlyozott életet élő, boldog nő.

– Mi kell még? – kérdezi felvont szemöldökkel.

– Sütnél palacsintát, mire visszajövök? A legjobb édesanya vagy, mondtam már?

Meg se várom a választ – úgyis valami csípős megjegyzés lenne, amin jót mosolyognék –, bevágom az ajtót, és amennyire papucsban lehet, rohanok az autóm felé, ami a bejárón parkol.

Bassza meg, a slusszkulcs.

Megpördülök, de abban a pillanatban nyílik a bejárati ajtó, és anyukám egy jól irányzott dobással a kocsim mellé, a fűre hajítja a kulcsot.

– Lekváros és nutellás legyen! – ordítom még el magam, mielőtt beülök a kocsimba. – Annyira köszi!

Ahogy beindul a Jeepem, már tolatok is ki a ház felhajtójáról. Azon gondolkodom, hogy is vágom ebből ki magam, mert az elég egyértelmű, hogy nem fogok beérni Honolulu belvárosába, leparkolni és felérni a rádióba tíz perc alatt. Ez tény. Meg az is tény, hogy a Covid-tesztre is basztam elmenni.

A száguldás amúgy sem divat itt, de most meg, hogy kevés az autós, feltűnő is lenne, de azért kicsit odalépek a gázra. Pár perc telik el, amikor ráfordulok az egyik forgalmas útra, de a gyorsítás helyett lassítanom kell, mert egy csomó tyúk meg kakas épp most reggelizik az út kellős közepén.

Csak egy pillanat kell, és már meg is van a tervem. Előkapom a telóm, belenézek a visszapillantóba, ahol megállapítom, hogy fogmosás ide vagy oda, szarul nem nézek ki, csak kicsit álmoskásan, de az meg a nők szerint állítólag szexi, úgyhogy nekiállok menteni az irhám.

Belépek az Instámra, és indítok egy élő bejelentkezést. Ki gondolná, hogy vannak emberek, akik fent vannak ilyen átkozott korán, de ahogy elkezdenek pörögni a számok, és jönnek a szívek meg a puszik, meg minden egyéb, rá kell jönnöm, hogy sokan bírják a kukorékolást.

– Aloha, barátaim! Gondoltam, mi lenne, ha élőben kísérnétek el az első munkanapomra az Aloha Rádióba. Gyertek, menjünk együtt a melóba. Vagyis, várjatok csak. Elakadtunk, úgyhogy gyanús, hogy késni fogunk. Mutatom.

Ezzel megfordítom a kamerát, és premier plánban láthatja mindenki, ahogy az út közepén falatozó tyúkocskák és kakasok miatt sajnos esélytelen, hogy időben érkezzem a munkahelyemre. Pedig én igazán mindent megtettem.

– Ahogy látjátok, meg kell várnom, amíg valakik befejezik a reggelit. Azoknak a követőimnek mondom, akik nem voltak még itt, vagy nem itt élnek, hogy mi a szigeten állatbarátok vagyunk, és bizony, bármilyen hihetetlenül is hangzik, de itt minden állatnak elsőbbsége van. Ha pedig dudálnék, levágnák a kezem a lakók. Pipikéim! – kiabálok nekik a lehúzott ablakon – Sipirc az útból, mert a szépséges Naia kolléganőm nagyon megharagszik rátok.

Eddigre már ezerötszáz ember csatlakozott a videómba, úgyhogy reklám gyanánt elmondom, hogy a rádiójuk frekvenciáját mire állítsák, mert amint beérünk a munkába, ott leszek tovább hallható. Mire az állatkák kicsit arrébb mennek, én pedig ki tudom őket kerülni, már kétezer-négyszázan vagyunk, és amikor leparkolok az épület előtt, majd felkapom a maszkom, ugyan elmúlt negyed nyolc is, de háromezer-háromszáz emberrel vonulok be a stúdióba, akik online vannak velem.

– Barátaim, most viszont mennem kell, mert félek, hogy a szépséges Naia arca nem olyan színekben pompázik, hogy az kamerára illő legyen, úgyhogy egyetlen perc, és folytatjuk az Aloha Rádión. Ki tart velem?

Ezzel megszakítom az élő adást, és belépek a stúdióba. Nem tévedtem nagyot. Naia füle, orra és el tudom képzelni, hogy az összes többi testnyílása valósággal tüzet okád, miközben megszakítás nélkül beszél a mikrofonba. Vajon az ágyban is ilyen tüzes? Ezt a gondolatot viszont gyorsan elhessegetem, mert nem illő ide, és amúgy sem lenne jó, ha elvonná a figyelmem. A szépsége önmagában is jobban megteszi, mint kellene.

Lehuppanok a székembe vele szemben, leveszem a maszkom, mert munkavégzésnél az nem kell. Mondjuk, lehet, hogy nem kellett volna ledobnom, mert ugyebár átaludtam a tesztet, de tegnap még negatív voltam, szóval, no para. Végül, amikor felhelyezem a fülesem, Naia azonnal teszi a dolgát.

– Nem fogjátok elhinni, kedves hallgatóink, ki érkezett meg hozzánk?!

A mondat végén megnyom egy gombot és szigorúan rámutat a mikrofonomra, hogy azonnal kezdjek el beszélni.

– Aloha mindenkinek! Láttátok a belépőmet? Mellesleg, aki teheti, legyen olyan kedves, és írja meg a rádió Instagram-oldalára, hogy szerintetek mennyi késés engedélyezett az első munkanapon, és hogy érdemel-e második esélyt, aki ilyen gaztettet követ el.

– Második esély csak annak jár, akinek volt első. De egyetlen perce sem vagy adásban, nehéz lenne ezt első esélynek hívni, nem gondolod?

Hoppá! Naia berágott rám.

– Tehát, te, Naia, nem adnál nekem második esélyt?

Villámokat szór a szeme. Látom, ahogy elgondolkodik egy pillanatra azon, mit válaszoljon, majd magam is meglepődöm, amikor beleszól a mikrofonba.

– Elsőt sem adtam volna!

Sokan úgy tartják, komolytalan vagyok. Én viszont azt mondanám, hogy nem komolytalan, csak a másik oldalon fogom a gyeplőt. Mindenben.

– Kérlek, fejtsd ki, miért nem! – Az emberek nem látják, hogy kérdőn nézek rá.

– Nem illik elkésni az első napon egy munkahelyről! Azért! Ha holnap minden hallgatónk elkésne, mert ezt a példát mutatod, akkor te lennél a hibás azért, amiért munkanélküliek lettek.

– Ezt nem mondhatod komolyan, szépséges Naia! Jut eszembe, tudják az emberek, mennyire gyönyörű vagy? – Hatásszünet. Elkaptam a kislányt, gyorsabban, mint vártam. Bár tudtam, hogy nem lesz nehéz dolgom. Mivel elhallgatott, kihasználom az alkalmat. – Lehet, hogy nem illik az első napon elkésni, de az sem illendő, ha nem válaszolnak egy feltett kérdésre. Nem igaz?

Ha szemmel ölni lehetne, most vérben úszva fordulnék le a székről.

Naia megköszörüli a torkát.

– Nem tudom, hogy a hallgatóink tudják-e, hogyan nézek ki. De nem is hiszem, hogy érdekelné őket.

Mekkora öngól.

– Hát, akkor itt az ideje kideríteni. Tudtommal nem használsz közösségi médiát, ugye?

– Így van! De nem hiszem, hogy ez most témába vág!

– Miért, akkor mi vág bele? – dőlök előre és könyökölök rá a pultra.

Naia levegő után kapkod. Lehet, hogy ezért kirúgnak, aztán ma dolgozom itt először és utoljára, de akkor először és utoljára felélesztem ezt a reggeli, amúgy halott műsort.

Megint megköszörüli a torkát.

– Visszatérhetnénk ahhoz, ami az eredeti témánk lenne?

Úgy döntök, engedek egy kicsit a gyeplőn, mert elszaladt velem a ló.

– Oda, hogy holnap is itt dolgozom-e még? Jó, akkor beszéljük ki ezt a témát, és utána azt, hogy megmutassunk-e a hallgatóinknak téged. Addig is, ha nem haragszol, megnéznék egypár kommentet a rádió Instagram-oldalán arról, hogy a hallgatók szerint érdemlek-e második esélyt.

Elő is veszem a telefonom, és amíg Naia beszél, átfutom a kommenteket. Persze hogy érdemlek.

– Szerintem fontos, hogy komolyan vegyük a munkánkat. És az is, hogy elfogadjuk, vannak szabályok. Nem lehet mindig kibújni a felelősség alól.

Egy kicsit hümmögök a mikrofonba, aztán kifejtem a saját meglátásom erről.

– Az emberek többsége, amikor egy munkahelyre szeretne bekerülni, és állásinterjúra megy, előtte bemagolja a cég történelmét, hogy jobb színben tűnjön fel. Ergo, a cégből vizsgázik, arról beszél, nem pedig a munkáról és a saját hatékonyságáról, holott ő azért akar ott dolgozni, mert úgy hiszi, hogy alkalmas rá, nem?

– Áh, akkor ezért nem vettél részt egyetlen próbaműsoron sem? Illetve ez az oka annak, hogy nem tiszteltél meg a jelenléteddel egyetlen alkalommal sem az elmúlt héten, amikor a műsor menetrendjét kellett volna egyeztetnünk? – kérdezi, és bevallom, ez most tetszik, mert bátrabban hangzik a tőle megszokottnál.

– Naia épp most égetett be előttetek, és vázolt fel linkócinak. Amúgy tök igaza van, de van álláspontom és mentségem is a dologra.

– Miért nem vagyok én ezen meglepve? – húzza fel a szemöldökét, amit csak én látok.

– Speciel engem nem érdekel, milyen a cég, kik vezetik ezt a rádiót, vagy mekkora a bevétele. És bocs, de a menetrend sem izgat. Én arra voltam kíváncsi, mit gondolnak az emberek a reggeli műsorról. Mit hiányolnak belőle, mit szeretnének hallani, miről akarnak beszélgetni. Engem ez érdekel, téged nem?

– Természetesen, a hallgatóim a legfontosabbak a számomra.

Naia arcán látom, hogy lassan a föld alá süllyed szégyenében, mert most kellemetlen helyzetbe hoztam ország-világ, vagyis a sziget és a világ előtt. Pedig Isten lássa lelkem, nem az a célom, hogy megalázzam.

Margaret, az eddigi társa finoman terelgette őt a műsorokban, csak sajnos az nem vitt eredményre. Én pedig tudom jól, hogy Naia helyére abban a pillanatban keresnek valaki mást, amint a vírushelyzet egy kicsit javul. Addig csak megtűrik. Ezért viszont nem lehet a vezetőséget hibáztatni, mert Naia valóban nem a legjobb műsorvezető. Legalábbis Margaret oldalán egészen biztosan nem volt az. Visszahúzódó, szolid, és a barátnője túl kíméletes volt vele. Talán azért, mert olyan, mint egy polinéz angyal.

És most, ahogy elnézem velem szemben ülni a kissé vágott, hívogató szemével, pisze orrával, puhának tűnő, rózsaszín, érzéki ajkával, barna bőrével és étcsokoládé színű, dús, hullámos hajával, megint az jut eszembe, ami legelőször is, amikor megpillantottam egy héttel ezelőtt Nicole irodájában. Ha ez a nő szépségversenyen indulna, mindenki más haza is utazhatna.

– Komoly? Akkor miért írsz műsorterveket anélkül, hogy megkérdeznéd a hallgatókat, mit akarnak? – Naia levegő után kapkod ismét, én pedig kihasználom a helyzetet. – Ahogy én is tettem az imént. Megkérdeztem őket, akarnak-e látni téged. Ha nem, az is az ő döntésük, de ha igen, akkor meg kell mutatnunk nekik a szépséged.

– Nem gondolom, hogy az embereket érdekli, hogy nézek ki!

– Még mit nem! Ide nézz! – lóbálom a telót a kezemben, majd szemezgetni kezdek a kommentekből. – Lara92 azt írja, hogy ő baromi kíváncsi, hogy nézel ki, míg Angelo szerint, ha nincs mit takargatnod, ő szívesen lekapja rólad a pléded.

Csipkelődő hangnememből éreznie kell, hogy poénra veszem az egészet, de a velem szemben ülő nő arca elárulja, hogy véletlenül sem veszi annak. Nicole úgy fogalmazott, karót nyelt.