Heather Webber

KURIÓZUMOK

KÁVÉZÓJA

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Ez a könyv mindazoknak szól, akik arra vágynak,

hogy kitárhassák szárnyaikat, és repülhessenek.

ELSŐ FEJEZET

AVA

A levelet egy halott küldte.

Efelől semmi kétségem nem volt.

Na jó. Azért egy kevés mégis. Rendben, számos kétségem volt. Rengeteg.

A kocsiban ülve azonban, tizenhárom hosszú órán keresztül, mialatt semmi másra nem tudtam gondolni, végül is senki más nem jutott eszembe, aki ezt az üzenetet küldhette volna. Senki más, csakis Alexander Bryant, márpedig ő tegnap múlt egy hónapja, hogy meghalt. Az is a tegnapi nap krónikájához tartozik, hogy a nyár végi szellő befújt a konyhám ablakán, és a pult tetején álló kis stószról a földre sodort egy borítékot, amelyről addig tudomásom sem volt. Épp mosogattam, a levél meg csak libegett lefelé kitartóan, és hangtalanul földet ért a lábamnál.

Az volt a különös, hogy nem emlékeztem a levélre. Nem sok mindent kapok postán, úgyhogy biztosan feltűnt volna. De semmi emlékem erről a barna nátronpapír borítékról, amelyen nincs feladó. Ahogy a címzésre sem emlékeztem, a szabályos, szinte mechanikusan rótt, nyomtatott betűkre. Csupán a kék tinta egyenetlensége árulkodott arról, hogy kézzel írták. És határozottan nem emlékeztem a boríték jobb felső sarkában a lepkés bélyegre, amelyet nem csúfított el a mellé ütött és olvashatatlanul elmosódott postai bélyegző.

Most, hogy a piros lámpához gurulva megálltam, és vártam, hogy balra fordulhassak a könnyű szélben hajladozó pálmáktól szegélyezett útra, már kifejezetten furcsállottam, hogy nem vettem észre a bélyeget. Persze az is igaz, hogy Alex halála óta minden olyan homályos körülöttem. Folyton másutt jár az eszem, csak vergődik a sok, bűntudatból szőtt „mi lett volna, ha?” és „mit kellett volna?” hálójában.

– Biztos, hogy ez a legjobb lehetőség számodra?

Anyám hangja a kocsi hangszórójából szólt, meglehetősen nyugtalanul.

– Ezt csak egyféleképpen tudhatom meg – mondtam, és kicsit lejjebb vettem a hangerőt. Éles, aggodalmas tónusa sértette a fülemet.

– Ava… – sóhajtott egy nagyot. – Tudom, az utóbbi hónapokban eléggé elveszett voltál, de ezt most mégis elhamarkodott döntésnek érzem. Mindig is a számítógépeden, otthonról dolgoztál. Most meg hirtelen gondozónak állnál?

Ugyan beszéltem neki a munkáról, de korántsem mondtam el mindent. Nem említettem például azt sem, hogyan szereztem róla tudomást. Sem azt, hogy a helyszín Alabama. És hogy egész éjjel vezettem, hogy odajussak.

Nem számít, hogy huszonhét éves vagyok – anyám menten rohamot kap a gondolatra is, hogy esetleg nem vigyázok eléggé magamra.

Kis híján föl se vettem a telefont, de attól még inkább pánikba esett volna. Jobb volt az aggodalmát ezen a ponton enyhíteni, semmint hagyni, hogy elharapózzon.

Nem akarom, hogy miattam aggódjon. Egész életében aggódott miattam. Csak az utóbbi pár évben lélegzett szabadabban, aludt jobban, és élt normális életet, hogy már nem volt miattam örök készenlétben.

Nem akartam visszatérni ahhoz a korábbi állapothoz.

– Azt hiszem, most jót tesz nekem egy kis ritmusváltás – mondtam végül. – Ha kimozdulok a komfortzónámból.

Szürke volt a reggel, az égen alacsonyan úsztak a felhők. A kora reggeli vihar után maradt kövér esőcseppek még ott ücsörögtek a bogaraktól pettyes szélvédőm szélén, amikor a műszerfalra pillantva megnéztem, mennyi az idő. 8:38.

Ujjaimmal doboltam a kormánykeréken, és egyre csak a levélre gondoltam, amely miatt útra keltem.

A borítékban egy gondosan háromba hajtott, gyűrött papírdarabra bukkantam. Mintha a gondozói állást ajánló, gépelt hirdetést egy ponton összegyűrték, majd kisimították volna. A tetejére pedig valaki kézzel hozzáírt egy pár mondatot.

Valaki.

Alex?

A rövid, odafirkantott üzenet a volt barátom, Alexander kézírásának számos vonását mutatta. A kicsit nyálas bogárkás rész? Na, ilyet pont mondana. Volt egy sajátos stílusa, amitől ezek az idejétmúlt kifejezések tőle kedvesnek hatottak. És hát az a „pussz”? Mindig így írta alá az üzeneteit. A kézírás, az a dőlt, férfias macskakaparás akár az övé is lehet, de nem tudom biztosan, és nincs is nagyon mivel összevetnem, csak azzal a megkésett születésnapi üdvözlettel, amit júniusban adott vissza. De azon meg annyi van a kézírásával, hogy Pussz, Alex. Kedves pasi volt, de nem különösebben érzelmes, és eléggé feledékeny. Inkább az éppen aktuális dologra összpontosított, hogy jelen legyen, emlékezzen, egyáltalán, hogy létezzen.

Őszintén szólva ez volt az egyik a számos ok közül, ami miatt mindössze három hónap után szakítottam vele. Úgy váltunk el, ahogy összejöttünk: barátokként. Azt is megígértük egymásnak, hogy barátok maradunk. De a szakításunk utáni hetekben folyton feszegette a határokat, aztán pedig meghalt.

– Rendben, Ava – mondta a mama. – Akkor most békén hagylak. Mikor lesz az interjú?

Ha a levelet tényleg Alex küldte, miért? És hogyan?

Frusztráltan kifújtam a levegőt – a lélegzetem halk, sípoló hanggal jött ki, mintha a szárnyát próbálgatná a szokatlanul párás közegben. Az okot gyanítottam, de ahogyan mindez történt, mégis meglepett. Lehetséges, hogy a levelet még a halála előtt adta fel. Akár egy hónapig is vesztegelhetett a postán, majd nemrégiben megtalált. Ilyen dolgok folyton történnek. Folyton.

De mégis…

Miért küldene levelet? Hiszen a hét minden napján, a nap huszonnégy órájában nála volt a telefonja, miért nem fotózta le a hirdetést, és küldte el SMS-ben? Az sokkal inkább Alexanderre vallana. Számára a posta idejétmúlt szervezet volt. Különben is, miért nem írt rá feladót? És miért nem írta alá az üzenetet? És csak nemrég kezdtem állást keresni – amikor még itt volt, nem volt szükségem rá –, honnan tudhatta volna? Csak két hete rúgtak ki, mert annyira képtelen voltam koncentrálni bármire is Alex halála után.

– Ava? Ott vagy? – kérdezte a mama.

– Igen, itt vagyok. Csak elgondolkoztam.

– Azt kérdeztem, mikor lesz az interjú.

A levél időzítése mindenképpen nehezen értelmezhető. Tényleg véletlen egybeesés lett volna, hogy az interjú időpontja előtt egyetlen nappal esett ki a papírkupacból az a levél, hogy még épp legyen időm eljutni Alabamába? Azon már meg sem ütközöm, ahogy a lábam elé hullott. Mintha csak…

Arra gondolni sem merek, hogy az egész úgy hatott, mintha egy láthatatlan kéz kikapta volna a kupacból azt a levelet, és a lábamhoz helyezte volna. Lúdbőrzött a karom az ötletre, gyorsan eldörzsöltem a kis púpokat. Kísértetek márpedig nincsenek. Nincsenek.

Vagy vannak?

Megráztam a fejem, és végül abban maradtam magammal, hogy ez a levéldolog eléggé rejtélyes. De ennyi.

– Ava!

Anyám kiáltására felkaptam a fejem. Csengett tőle a fülem.

– Kilenckor! – mondtam gyorsan.

– Küldesz utána SMS-t?

– Persze.

– Jó. Hallom, hogy nagyon máshol jár az eszed, úgyhogy hagylak, figyelj az útra. Szeretlek. És ne feledd az SMS-t!

– Nem fogom. Én is szeretlek – mondtam, aztán megszakítottam a hívást, és kifújtam egy jó nagy adag levegőt.

Lehúztam az ablakokat, hadd járja át a szél a kocsit. Nyomban megéreztem a levegőben a tenger illatát – azonnal felismertem azt a sajátos sós illatot, pedig csak egyszer jártam tengerparton, amikor tízéves koromban Floridában nyaraltunk. De az a rövid kiruccanás is elég volt ahhoz, hogy beleszeressek a vízbe.

Az irányjelzőm kitartóan kattogott, a hangja azonban szinte nem is hallatszott a szél süvítésében. Csak pár mérfölddel korábban figyeltem föl a partot megülő, sűrű ködre. Az öböl nem is látszott, de ha erősen figyeltem, hogy kizárjam a szél zúgását, a madárcsicsergést és a forgalom zaját, meghallottam a partnak csapódó hullámok dallamos és mégis diszharmonikus hangját, amely egyszerre figyelmeztetett a veszélyes hullámokra, ugyanakkor jelezte, hogy a káoszban ott rejlik a szépség.

Hogy szerettem volna a parton lenni! Táncolni a habos hullámokban. Talán belevetettem volna magam a sós vízbe, és hagytam volna, hogy átcsapjon fölöttem, és elnémítson minden más zajt, elmossa minden aggodalmamat. Éveken át könyörögtem, hogy menjünk el újra a tengerpartra, de újra meg újra ellenállásba ütköztem, mivel az az egyetlen vakáció végül mentőautós kitérővel ért véget a legközelebbi kórházban, és azzal, hogy anyám megfogadta, soha többé nem utazunk ilyen messzire Cincinnatiból, az otthonunktól.

Persze visszatérhettem volna, miután elköltöztem otthonról, és a magam ura lettem, de egyedül nem mertem, mivel egy ponton a sajátommá váltak anyám aggodalmai.

Az órára pillantottam, 8:40 volt.

A piros lámpa végül zöld nyílra váltott, én pedig becsuktam az ablakokat, hogy kizárjam a zajt. Ahogy közeledtem Driftwoodhoz, a gyomrom egyre inkább görcsbe rándult. Anyámnak igaza van. Ezt elkapkodtam. Vajon miután elolvastam azt a levelet, miért döntöttem úgy, hogy minden óvatosságot sutba dobva sebtében összecsomagolok, és kocsiba vágom magam, hogy megtegyem ezt a hosszú utat Alabamába? Hiszen levélben is jelentkezhettem volna az állásra.

Ha valamit, hát azt biztosan tudom magamról, hogy Ava Laine Harrison soha nem dobja sutba az óvatosságot. És nem cselekszik meggondolatlanul. Például nem kerget vágyálmokat, mint amilyennek ez a déli kirándulás tűnt hirtelen. Nem szokásom elhagyni a komfortzónámat, ahol minden ismerős körülöttem. Rutinszerű. Nyugis.

Főleg nyugis.

Most meg tessék, egy helyes kis tengerparti település Szarka nevű kávézója felé tartok állásinterjúra, egy elég rémesnek hangzó munkára, amelyet nem is biztos, hogy szeretnék megkapni.

Egyetlen jó okom sincs arra, hogy itt legyek. Csak azt tudom, hogy ide kellett jönnöm. És ez az érzés olyan erősen lüktetett bennem, hogy le sem tagadhattam, még akkor se, amikor pedig legszívesebben megfordultam volna, hogy visszainduljak északra.

A fákkal szegélyezett, festői szépségű térhez közeledve óvatosan hajtottam az egyirányú utcákban. Nem akartam gyorsan menni, hogy szemügyre vehessem a környezet minden apró részletét, megszemléljek minden egyes kis boltot. Persze azért haladtam, és meg is pillantottam a tér másik oldalán a mutatós, kékeszöldre festett kávézót. Egy pillantás az órára: 8:44.

Parkolási lehetőséget keresve balra kanyarodtam, aztán megint balra, és végül találtam is egy szabad helyet, nem messze a kávézótól, két golfkocsi között. Leállítottam a motort, felkaptam a táskámat, és kipattantam a kocsiból.

A téglával kirakott járdán aztán szedtem a lábam, amilyen gyorsan csak tudtam. A Szarkához közeledve azonban lassultak a lépteim. Majd megálltam. Most, hogy célhoz értem, úgy éreztem, korai lenne bemenni.

Szokatlan zajok örvénylettek körülöttem dallamok tornádójaként: némelyik, mint a pálmalevelek susogása, mély, mások pedig mint a sirályok lelkes vijjogása, élesek. Mindez egyszerre volt ellentmondásos, mégis harmonikus.

A harmóniáért hálás voltam. Nem mondhatom, hogy ez a normális. Persze egész életemben nincs sok dolog, ami szokásosnak tekinthető. Abban bíztam, hogy ez majd Driftwoodban megváltozik. Végtére is erre célzott a levél, nem igaz?

Mindig is egy állásinterjúra vártál, valahol jó messze.

Amióta az eszemet tudom, mindig is normalitásra vágytam. Életem nagy részét úgy éltem, hogy rejtegettek, biztonságban tartottak, így aztán nem is tanultam meg, milyen egy nagy egész részének lenni. Arra vágytam, hogy olyan helyen éljek, ahol úgy kezelnek engem is, mint mindenki mást. Olyan helyen, ahol egyszerűen Ava lehetek, és nem sajnálnak vagy ítélkeznek fölöttem látatlanban.

Driftwood pont olyan távol esett a komfortzónámtól, amilyen messzire el tudtam jutni, itt állva azonban mégis higgadt voltam, az idegeim megnyugodtak. Ez pedig reményt adott, hogy nem volt nagy hiba idejönnöm.

A kis tengerparti város eddig tökéletesen normálisnak tűnt. A tér három oldalára vagy két tucat vidám pasztellszínekben pompázó üzlet zsúfolódott össze, ezek egyike a Szarka. A tér negyedik oldalán egy egyszerű, gyöngyház színű templom állt, tetején harangtoronnyal és kereszttel; mintha lehorgonyozná a várost.

A tér kellős közepén egy ovális alakú, zöld terület nyúlt el. Az egyik végében két nő ült egy pléden, beszélgettek, a közelükben két kisgyerek rugdosott egymásnak egy labdát, míg a gyep másik végében idősebb résztvevőkkel sortáncórát tartottak.

Ahogy bámultam az előre-hátra mozgó táncosokat, a hátam mögül érkező csoszogó léptek zajára és kutyabiléták csilingelésére lettem figyelmes. Ahogy megfordultam, azt láttam, hogy a járdán egy férfi a kutyájával a kávézó felé tart.

Nagydarab, magas férfi. Az a fajta, aki labradort, golden retrievert vagy németjuhászt tart – nem pedig egy kicsi, krémszínű, hosszú szőrű tacskót. Az ellentmondást végtelenül szórakoztatónak találtam.

A férfi távolságtartóan barátságos mosollyal rám köszönt.

– Jó reggelt! – Közben a bejárathoz erősítette a pórázt egy kampóra.

Szép, lágyan csengő hangjába egy cseppnyi érdesség vegyült.

Gyorsan megvakarta a kutya hosszú, szőrös fülét.

– Mindjárt jövök, Norman – mondta. – Maradj!

A kutya leült.

Norman? Valamiért meg voltam győződve róla, hogy szuka olyasmi névvel, hogy Goldie vagy Ariel. Mert olyan… bájos. Némán elnézést kértem tőle, amiért elhamarkodott következtetésre jutottam.

A férfi elhaladt mellettem, és kitárta a kávézó széles üvegajtaját. Csengettyűk csilingeltek, és frissen őrölt kávé illata szállt kifelé, továbbá némiképp disszonánsan megannyi hang, az edények kongása, a daráló zúgása.

A férfi a vállával nyitva tartotta az ajtót, lefelé nézve rám pillantott aranypettyes sötétbarna szemével. És a szívem is belesajdult abba, amit a mélyén láttam.

– Bejön? – kérdezte sűrű szemöldökét felhúzva.

Az órámra pillantottam. 8:49. Még nem álltam készen.

– Még nem, köszönöm.

Biccentett, és belépett a kávézóba. Az ajtó lassan csukódott be utána, de még kihallatszott egy nő felcsattanó, harsány nevetése. Kacaja olyan üresen kongott, hogy félő volt, mindjárt össze is törik. A nő mindenesetre akár össze is törhetett volna.

Mintha a kutya is meghallotta volna a nőt, együttérző torokhangot adott ki halkan, szaggatottan. Ugatásnak nem is nevezném. Inkább mintha félig-meddig vakkantás, félig-meddig pedig… hápogás lett volna. Rögtön el is neveztem vakkogásnak. Tüneményes volt. Mármint a kutya.

– Nagyon helyes vagy – mondtam neki.

Kedves barna szemével rám pislogott.

Az út másik oldalán gyermekkacagás harsant fel, Norman pedig ismét vakkogásba fogott, mintha be akarna szállni a buliba. Tucatnyi ember lófrált körülöttem fel-alá minden irányba. Kosárral felszerelt biciklik gurultak el, mások horgászfelszereléssel megrakott kocsikkal tartottak a part felé.

– Jó lehet itt élni – jegyeztem meg Normannek.

Felkapta a fejét, és esküdni mernék, hogy lényegében bólintott. Tűnődni kezdtem, vajon nem álmodom-e. Ez nem lehet valós. Egyetlen részlet sem. A rejtélyes levél. A szokatlan utazás. Ez az elragadó város, amely még a borús ég alatt is képeslapra illő látványt nyújt. És a szépséges, kommunikatív tacskó.

Hogy biztosra menjek, nem csupán a képzeletem űz tréfát velem, visszatartottam a lélegzetemet, mígnem már szét akartam robbanni, majd levegő után kezdtem kapkodni. De nem a lakásomban tértem magamhoz Cincinnatiban, hanem a Szarka előtt álltam, a sós levegőt szívtam be, körülöttem pedig a meleg, szeptemberi szellő pusmogott.

A táncosok egy pattogós countryszám ritmusára előbb balra, majd jobbra lejtették a táncukat. A látványra a csöppségek kacagtak, és utánozni kezdték a táncosokat – vagy gúnyolódtak rajtuk, abból a távolságból ezt nem tudtam biztosan megállapítani. A tér túloldalán, egy reggeliző előtt egy üres helyre csikorgó fékkel leparkolt egy golfkocsi. Norman megvakarta a fülét, mire a bilétái csilingelni kezdtek.

Az egész tökéletesen reális, vagy inkább szürreális, ha őszinte akarok lenni. Nem láttam és nem hallottam semmit, ami ne lett volna egészen lenyűgöző. Még az égen pöffeszkedő szürke felhők is kecsesnek hatottak aranyszegélyükkel, mintha egy festő ecsetje húzta volna ki a cakkos körvonalakat.

Képes leszek valaha is beilleszkedni ebbe a közegbe? Amelyik ilyen tökéletes? Én, a kis tökéletlen, furi vagy különc, ahogy oly sokszor neveztek, mert akadtak, akik nem tudták, mivel bélyegezzék meg, amit képtelenek megérteni.

Ahogy a fényszilánkok áthatoltak a felhőkön, fény öntötte el a kávézó zöldeskék homlokzatát. A hirtelen támadt ragyogás megvilágított egy idősebb hölgyet, aki a kirakati ablak mögött ült egy kis asztal mellett. Egészen vékonyra szedett szemöldökét felhúzva nézett rám, határozott tekintetében mintha némi meglepetés csillant volna.

Viszonoztam a pillantását már pusztán azért is, mert elámultam a megjelenésén. Túlságosan ívelt gerincét kihangsúlyozó, testhez álló, flitteres ruhát viselt fekete pillbox kalappal és franciafátyollal.

Tétován rámosolyogtam. Mire ő csücsörített, mintha valami savanyút ízlelne. Aztán fölszegte a fejét, és felém fordította púpos hátát. A flitterek vele összhangban villództak, mintha nem túl nyájasan búcsút intenének, bennem pedig önkéntelenül is valamiféle reménysugár villant fel.

Talán ebben a bájos városkában egy-két csodabogárnak is van hely.

Norman boldogan dobolt a farkával a földön. Leghőbb vágyamnak éreztem, hogy része legyek ennek a bájos városkának. Meg kell kapnom azt az állást.

Ismét az órámra pillantottam. 8:51. Mindjárt idő van. Kezemet a gyomromra helyeztem, hátha lecsillapítom a visszatérő idegességemet. Képes vagyok rá. Képes vagyok.

Egy pillanatra befelé figyeltem, észlelek-e valami kellemetlen érzést, de nem volt semmi ilyesmi. Megkönnyebbülten kifújtam a levegőt, és ezredszer, vagy inkább milliomodszor megkérdeztem magamtól, vajon mikor hagyok fel az örökös ellenőrzéssel, és fogadom el, hogy meggyógyult a testem.

Az igazság az, hogy talán soha.

A figyelmeztető jelek, a tünetek fürkészése nagyon korán belém égett. Négyéves voltam, amikor egy ponton az életem, az egészségem olyan fordulatot vett, hogy aztán nem volt visszatérés ahhoz, ami előtte volt.

Kifelé semmi jele annak, hogy egészségügyi problémáim vannak, leszámítva talán a táskákat a szemem alatt, amiket megfelelő krémekkel igyekszem eltüntetni. Mióta Alexander meghalt, egyetlen éjszakát sem aludtam végig. Őszintén szólva azóta nem érzem jól magam, a gyász és a bűntudat fizikailag és érzelmileg egyaránt megvisel.

– Adj magadnak egy kis időt – mondta az anyám –, de ha rosszabbodik, menj el orvoshoz. Ne kockáztass!

Az idő múlása eddig nem sokat segített. De nem szívesen fordulnék orvoshoz. Nem szeretnék még egyszer végigmenni azon az úton.

Elmerültem a gondolataimban, így a meglepetés erejével hatott rám, amikor a kávézó ajtaja hirtelen kitárult, és egy hosszú fekete hajú, szép, idősebb nő viharzott ki, mint akinek ég a lába alatt a talaj. Nyomban el is tűnt az első sarkon, sietős léptei hangosan kopogtak a járdán.

Egy pillanattal később Norman gazdája is kijött, egyik kezében egy műanyag pohárban jeges kávé, a másikban egy papírtálkában jó adag tejszínhab. Utóbbit a kutya elé helyezte, Norman pedig azonnal nekilátott. A férfi kortyolt egyet a szívószálon át, aztán egyik lábáról a másikra állt, látszott, hogy inkább megenne egy marék üvegszilánkot, semmint szóba elegyedjen egy ott tébláboló idegennel.

Végül csak megszólalt.

– Nem idevaló vagy, igaz?

– Olyan nyilvánvaló? – kérdeztem.

Oszladozni kezdtek a vékony, szürke felhők, itt-ott megjelent az égbolt kobaltkékje, a férfi pedig kurtán ismét rám pillantott.

Aztán a kocsim felé siklott a tekintete – nem is parkolt a közelben más. A háromajtósom ohiói rendszáma elég egyértelműen árulkodott róla, hogy milyen hosszan kergettem ezt a bizonyos vágyálmot.

– Errefelé kevesen hordanak gyapjút, különösen ilyenkor.

Ahogy a mosollyal melegség költözött a szemébe, elűzve a komorságát, azt tippeltem, hogy a harmincas évei elején járhat. Apró vörös rákokkal mintázott, gyűrött, rövid ujjú inget viselt, meg sávolyszövésű kék rövidnadrágot. A lábán viseltes vitorláscipőt, zokni nélkül.