Hattie Williams

Keserédes

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Hattie Williams: Bitter Sweet

First published in Great Britain in 2025 by Orion Fiction, an imprint of The Orion Publishing Group Ltd.

Fordította:

Szieberth Ádám

© Hattie Williams, 2025

Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-587-6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Peiker Éva

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Lányomnak, Astrid Snow-nak

Ami a szívben történik, az egyszerűen csak megtörténik.

Ted Hughes

Prológus

Évekig tartott, mire leszoktam arról, hogy keressem Richardot.

Ha akartam, pár kattintással elérhettem valami vele kapcsolatos, friss infót. Elolvashattam egy újonnan készült interjúját, egy cikket, amit ő maga írt, vagy akár a tévészerepléseit is visszanézhettem. Márpedig az, hogy ilyen szintű hozzáférésünk van valakihez, aki már nem része az életünknek, kifejezetten egészségtelen.

A jó szándékú barátaimtól mindig jött üzenet, ha Richard nyert valami díjat vagy kiadták egy nagy visszhangot keltő művét. Olyanokat írtak, hogy „Remélem, jól vagy”, meg „Gondolok rád!”, még évek múltán is, amikor már kezdtem elfordulni, hogy ne vakítson Richard erős fénye. Akkor késztettek arra a szűnni nem akaró üzenetek, hogy megnézzem a neten, miről is van szó.

Az is előfordult, hogy váratlanul, azaz felkészületlenül láttam viszont az újságban, miután lapoztam, vagy, ami még rosszabb, egyszer csak megszólalt a rádióban. Ilyenkor úgy éreztem, mintha megint ott lenne velem, és a fülemhez hajolna.

Őt, híres ember lévén, sosem lehetett kordában tartani. Mindig is áthatolt a személyes kapcsolatunk és a közvetlen érintkezéseink határán, mint kés a vajon.

Azok klubjának, akik szerettek, majd elveszítettek egy olyan embert, akiből az egész világ kap egy kis darabot, nyilván igen csekély a taglétszáma. És talán ezért nem szól soha, senki, hogy vigyázz.

1. fejezet

2010

Richard Aveling mellettem állt, tőlem balra. Úgy lekötöttek a körülötte forgó gondolataim, hogy észre sem vettem őt, miközben vizes hüvelykujjam az öngyújtóm kis kerekével babrált. Szikrát próbáltam csiholni, pedig már hónapok óta lestem a naptárt, és vártam a nagy napot, amikor végre találkozom vele. Pont olyan magas volt, amilyennek mondták, és még annál is szélesebb vállú, valamint tíz-tizenöt évvel több, mint amennyinek a könyvborítók belső oldalán lévő fotón látszott.

– Adjak tüzet?

– Igen, köszönöm.

Vadul kalapált a szívem, és gyorsan lekaptam a fejemről a kapucnit. Rémülten döbbentem rá, hogy a régi, kék vízhatlan dzsekimben és a műbőr szoknyámban ácsorgok a Winden & Shane irodaépülete mögötti sikátorban, és sodort cigit szívok a férfi előtt, aki több mint tíz éve a fejemben lakik. Pedig gondosan megterveztem az aznapi szerkómat, de a magassarkúm fönt maradt, az asztalom alatt. Nem így képzeltem a találkozást, egyáltalán nem…

– Általában nem gyújtok rá ilyen korán – mondtam.

Richard Aveling tüzet adott, és közben a szájába dugta a cigarettáját, majd meggyújtotta azt is. A szabad kezével védte a lángot a csöndben szemerkélő, szürke esőtől. Máris felizzott köztünk a vonzalom.

– Én sem – felelte. – Csak hát volt ez a kibírhatatlanul unalmas megbeszélés, úgyhogy gondoltam, engedélyezek magamnak egy szálat.

Mély volt a hangja, és jobban kiütközött az északias akcentusa, mint amikor a rádióban vagy a tévében beszélt. A szemembe nézett, miközben erősen beleszívott a cigarettájába. A fehér cigarettapapírra rápottyant egy esőcsepp, de a parázs mintha aranylott volna.

A megbeszélést, amelyre utalt, még év végén, az ünnepek előtt fixálták le, és azóta sokszor éreztem úgy, hogy már soha nem jön el a nagy nap. Hogy kerülök én ide? – suhant át az agyamon reggel, amikor leráztam a vizet az esernyőmről az épület előtt. Akkor fel voltam dobva, és izgatottan vártam mindazt, ami jöhet. Íme, a felnőtt életem! – gondoltam büszkén, és a recepció könyvespolccal takart fala csak megerősített abban, hogy lám, szépen belesimultam a könyvkiadás, az irodalom magasztos, emelkedett világába! Most viszont nem tudtam, mit mondjak.

– Richard Aveling – törte meg végül a csendet, és nyújtotta is a jobbját, miután átvette a cigarettát a bal kezébe.

– Tudom, ki maga. Én pedig Charlie vagyok. Cecile asszisztense.

Jól megleptem magam, ugyanis olyan hanghordozással mondtam ezt, mintha a munka, amelyre oly büszke voltam, és amely gyakorlatilag meghatározott engem, csak valami hülye kis átmeneti meló lenne, amíg nem akad más. Aztán megráztam Richard Aveling lapátkezét, majd a falnak dőltem, hogy egymással szemben álljunk. Hideg volt a nedves beton, és vékony a dzsekim, úgyhogy rögtön meg is bántam a döntésemet, de kitartottam mellette. Próbáltam magabiztos benyomást kelteni.

– Az előzővel mi lett? Hogy is hívták? Kate, ugye?

– Katy. A Simon and Schusternél kapott állást. Én tavaly tavasszal léptem be, és Cecile-nek fogok segíteni az új könyv promóciós kampányában.

– Tényleg? – kérdezte dús, sötét szemöldökét felvonva Richard Aveling, majd megint nagyot szívott a cigarettáján, amelyet úgy fogott, mint egy dartsnyilat. Közben végig a szemembe nézett. – És pontosan mit csinál majd?

Elakadt a szavam, mert tudtam, hogy ezt nem lett volna szabad mondanom. Richard Aveling, akit az előző évszázad egyik legjobb brit írójának tartottak, az irodalmi körökön kívül is ünnepelt hírességnek számított. Egyértelműen a legnagyobb kaliberű, azaz legfontosabb szerzőnk volt, akit hétpecsétes titokként őrzött a csapata összes tagja. Elképzelhetetlen volt tehát, hogy én…

– Csak az adminisztrációt intézem – szabadkoztam sietve. – Meg a vonatjegyeket, az éttermi asztalfoglalást, a könyvek postázását és ilyeneket. Fontos dolgokat nem bíznak rám, hiszen csak a PR-asszisztens vagyok. Valószínűleg nem is fog látni többé.

Próbáltam szívni egy slukkot, de az eső eloltotta a cigarettámat. Richard Aveling nem szólt semmit. Aztán…

– Hát, én azért remélem, hogy nem így lesz. – A félmosolya egyszerre volt megnyugtató és zavarba ejtő. – Jó, ha felbukkan egy új arc – folytatta. – Rém unalmas tud lenni, ha az ember folyton a régi branccsal dolgozik együtt. Jót akarnak, de akkora hűhót csapnak, hogy az már fárasztó.

Azzal Richard Aveling, a hamutartóra fittyet hányva, a földre pöckölte a csikket.

– Megtenné, hogy beenged? – szólalt meg aztán. – A recepción hagytam az ernyőmet.

És a szája mosolyra ránduló szeglete azt sugallta, hogy én bezzeg nem csapok nagy hűhót.

Bepötyögtem a kódot. Miután kattant a zár és Richard biccentett, hogy kösz, majd belépett mellettem az épületbe, amelyet ismert, mint a tenyerét, megcsapta az orromat a cigiszaga meg valami másféle illat. Ez utóbbit csak félig-meddig ismertem föl, de biztosra vettem, hogy jó drága lehet.

Kicsivel később leküldtek a recepcióra Richard és az ügynöke, John Cormorant elé, aki nagyon komoly férfiú volt, és roppant fontos ember. Addigra rendbe szedtem magam, így a kék esődzseki nélkül, a legszebb magas sarkú lábbelimben (majdnem egyheti fizetésembe került a fekete, szarvasbőr csizma), valamint kicsit kirúzsozva kísérhettem fel őket a legfelső szintre, a tanácsterembe. Tudtam, hogy jól nézek ki. Vékony voltam, fiatal, és ez hatalmat adott a kezembe.

Richard, amikor hivatalosan is bemutatkoztam neki, úgy tett, mintha akkor látna először, és ez nagyon tetszett.