Keresztutak

I–II

részlet

Jonathan Franzen

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Jonathan Franzen: Crossroads

Copyright © 2021 by Jonathan Franzen
All rights reserved.

Borító design © Rodrigo Corral

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2021
© XXI. Század Kiadó, 2021

ISBN 978 963 568 108 2

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Berta Ádám
Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Kathynek

I
Advent

A délelőtti ég, amelyet New Prospect csupasz tölgyei és szilfái alaposan megtördeltek, bőséges csapadékot ígért abból a két szürke frontrendszerből, amelyek cinkosan összejátszottak a fehér karácsony érdekében, amikor Russ Hildebrandt a Plymouth Fury kombijában szokás szerint meglátogatta az egyházközsége ágyhoz kötött és szenilis tagjait. A hitközség egyik tagja, bizonyos Mrs. Frances Cottrell önként jelentkezett, hogy segít neki játékokat és konzerveket vinni az Isten Közösségébe aznap délután, és noha Russ tisztában volt vele, hogy csak lelkészként van joga örülni a szabad akarat eme megnyilvánulásának a nő részéről, nem is kérhetett volna jobb karácsonyi ajándékot az Úrtól, mint hogy négy órát kettesben tölthet Francesszel.

Három éve, Russ megaláztatása után az egyház rangidős lelkésze, Dwight Haefke a segédlelkészre testálta a hitközségi tagok lelki gondozásának oroszlánrészét. Hogy Dwight mihez kezdett azzal az idővel, amit Russ így megspórolt neki, már azon kívül, hogy még gyakrabban utazgatott és még többet dolgozott a rég várt verseskötetén, az nem volt világos Russ előtt. Viszont jólesett neki, hogy flörtölve fogadja az amputált Mrs. O’Dwyer, akit súlyos ödéma kényszerített az egykori étkezőjében felállított kórházi ágyba. Jólesett neki, hogy mások szolgálatára lehet, főleg azokéra, akik vele ellentétben nem emlékeznek semmire három évvel azelőttről. A hinsdale-i idősotthonban, ahol a karácsonyi fenyőkoszorúk és az öregek székletének keveredő szaga az arizonai fennsík árnyékszékeit juttatta eszébe, Russ az öreg Jim Devereaux kezébe adta a templom új, képes tagkönyvét, amit beszélgetésindítónak használtak, és megkérdezte Jimet, emlékszik-e a Pattison családra. Az adventi szellemtől megfickósodott lelkész számára Jim ideális bizalmas volt, kívánságkút, amelyben a beledobott fémpénz sosem ér feneket és sosem csörren.

– Pattison… – ismételte meg Jim.

– Volt egy lányuk, Frances. – Russ az öreg tolószéke fölé hajolt, és a C betűhöz lapozott. – Most már a férje nevét viseli: Frances Cottrell.

Otthon véletlenül sem mondta ki a nő nevét, még amikor teljesen természetes lett is volna, mert attól félt, hogy a felesége meghall valamit a hangjában. Jim közel hajolt a képhez, amely Francest mutatta a két lányával. – Á… Frannie? Frannie Pattisonra emlékszem. Mi lett vele?

– Visszajött New Prospectbe. Másfél évvel ezelőtt elvesztette a férjét… rettenetes. Tesztpilóta volt a General Dynamicsnél.

– Most hol van Frannie?

– Visszajött New Prospectbe.

– Ó, hm. Frannie Pattison. Most hol van?

– Hazajött. Most már Mrs. Frances Cottrell. – Russ a képre mutatott, és megismételte: – Frances Cottrell.

Úgy volt, hogy fél háromkor találkoznak a First Reformed-templom parkolójában. Russ már 12.45-kor odaért, mint a gyerek, aki nem bírja kivárni a karácsonyt, és a kocsiban ette meg a csomagolt ebédjét. A rossz napjain, amikből bőven akadt az utóbbi három évben, körülményes kitérőre fanyalodott, ha el akarta érni a saját irodáját – a gyűléstermen keresztül be a templomba, fel egy lépcsőn, és végig egy folyosón, amit betiltott énekeskönyvek kupacai szegélyeztek, át egy raktáron, ahová elpateroltak csálé kottaállványokat, egy betlehemet, amit utoljára tizenegy adventtel ezelőtt állítottak ki, egy rakás fabárányt meg egyetlen jámbor, portól szürke ökröt, ami iránt szomorú szimpátiát érzett, aztán le egy keskeny lépcsőn, ahol csak Isten láthatta és ítélhette meg, majd az oltár mögötti lambéria „titkos ajtaján” át be a szentélybe, végül pedig ki a szentély oldalsó ajtaján –, hogy kikerülje az ifjúsági program igazgatójának, Rick Ambrose-nak az irodáját. Az Ambrose irodája előtt nyüzsgő kamaszok túl fiatalok voltak, személyesen nem lehettek tanúi a megaláztatásának, de kétségtelenül tudtak róla, és Russ nem bírt úgy Ambrose-ra nézni, hogy ne kelljen szembesülnie azzal a tudattal, hogy képtelen a Megváltó példáját követve megbocsátani neki.

A mai azonban egy nagyon jó napnak ígérkezett, és a templom folyosói még kongtak az ürességtől. Egyenesen az irodájába ment, befűzött egy lapot az írógépbe, és töprengeni kezdett a prédikációján a karácsonyt követő vasárnapra, amikor is Dwight Haefke ismét elutazik. Meggörnyedt a széken, és a körmével fésülgette a szemöldökét, összecsippentette az orrnyergét, meg-megérintette szögletes arcát, amiről későn derült ki, hogy a feleségén kívül is sok nő vonzónak találja, és arra gondolt, hogy a South Side-ra szállított karácsonyi ajándékokról fog prédikálni. Túl sokszor prédikált már Vietnámról, túl sokszor a navahókról. Azt az elképzelt örömöt, hogy a pulpitusról hangosan, bátran kimondja azokat a szavakat, hogy Frances Cottrellnek és nekem jutott az a megtiszteltetés – kimondja a nő nevét, miközben az a negyedik padsorban hallgatja, és a gyülekezet tekintete, talán irigyen, összekapcsolja kettejüket –, ellehetetlenítette a felesége, aki mindig előre elolvasta a prédikációit, és szintén ott fog ülni, és aki ráadásul nem is tudja, hogy Frances ma elkíséri.

Az irodája falait képek borították: Charlie Parker meg a szaxija, Dylan Thomas meg a cigije; egy kisebb, bekeretezett kép Paul Robesonról, mellette pedig egy röplap Robeson látogatásáról a Judson-templomba 1952-ben; Russ diplomája a New York-i Papneveldéből; és egy felnagyított fénykép róla meg két navahó barátjáról, ami Arizonában készült 1946-ban. Tíz éve még, amikor segédlelkész lett New Prospectben, ezek a nagy műgonddal válogatott személyiséglenyomatok visszhangra találtak azoknál a kamaszoknál, akik növekedéséért Krisztusban ő volt a felelős. Viszont ezek a gyerekek, akik manapság tolongtak a templom folyosóin trapéznadrágban meg kertésznadrágban, fejkendőben, csak az ő avíttságának bizonyítékait látták bennük. Rick Ambrose irodája, ezé a göndör fekete hajú és fénylő fekete bőrű Fu Manchué inkább óvodába illett: a falakat és polcokat megtöltötték az ifjú tanítványai otromba mázolmányai, a tőlük kapott különleges jelentésű kövek, megfakult csontok és vadvirágnyakláncok, olyan jótékonysági koncertek szitanyomott poszterei, amelyek nem álltak látható kapcsolatban semelyik Russ által ismert vallással. A megaláztatás után az irodájában rejtőzött el, és egy olyan fiatalkor fakuló totemjei között nyalogatta a sebeit, amelyet a feleségén kívül már senki nem talált érdekesnek. És Marion nem számított, mert Marion űzte New Yorkba, Marion szoktatta rá Parkerre, Thomasra meg Robesonra, Marion, aki áhítattal hallgatta a navahó történeteit, és meggyőzte, hogy a lelkészi hivatásra született. Marion elválaszthatatlan volt attól az identitástól, ami megalázónak bizonyult. Frances Cottrell tudta csak megváltani.

– Istenem, ez maga? – kérdezte Frances, amikor először járt az irodájában előző nyáron, és a navahó rezervátumban készült fényképet nézte. – Úgy néz ki, mint a fiatal Charlton Heston.

Gyásztanácsadásra jött, ami szintén Russ feladatai közé tartozott, és enyhén szólva nem volt a kedvence, mivel az eddig őt ért legsúlyosabb veszteség a gyerekkori kutyája, Csámpi elvesztése volt. Megkönnyebbülve hallotta, hogy Frances legnagyobb panasza, egy évvel a férje texasi tűzhalála után, az üresség. Amikor azt tanácsolta neki, hogy csatlakozzon a First Reformed egyik női csoportjához, Frances csak legyintett. – Én nem fogok nőkkel kávézgatni – jelentette ki. – Tudom, hogy van egy fiam, aki most kezdi a középiskolát, de még csak harminchat vagyok. – Valóban petyhüdtségtől mentes, pocaktalan, hájtalan, ránctalan volt, maga a megtestesült vitalitás kényelmes, keleti mintás ujjatlan ruhában, a haja természetes szőke és fiúsan rövid, a keze fiúsan kicsi és szögletes. Russ számára nyilvánvaló volt, hogy hamarosan újra férjhez fog menni – hogy az üresség, amit érez, valószínűleg alapvetően egy férj hiánya –, de még emlékezett, mennyire haragudott, amikor az anyja Csámpi halála után túl hamar kérdezte meg, hogy akar-e másik kutyát.

Van egy olyan női csoport, mesélte Francesnek, ami más, mint a többi, ő maga vezeti, és a First Reformed belvárosi partneregyházával, az Isten Közösségével működnek együtt.

– Azok a hölgyek nem kávézgatnak. Házakat festünk, bozótot irtunk, szemetet szedünk. Orvoshoz visszük az időseket, segítünk a gyerekeknek a házi feladatban. Minden második kedden ezt csináljuk, egész nap. És meg kell mondanom, várom azokat a keddeket. Ez a hitünk egyik paradoxonja: minél többet ad az ember a kevésbé szerencséseknek, annál teljesebbnek érzi magát Krisztusban.

– Olyan könnyen kimondja a nevét – jegyezte meg Frances. – Három hónapja járok vasárnapi istentiszteletre, és még mindig arra várok, hogy érezzek valamit.

– Még az én prédikációm se hatották meg?

Frances bájosan elpirult kissé.

– Nem így értettem. Gyönyörű hangja van. Csak…

– Őszintén szólva nagyobb az esélye, hogy az egyik ilyen kedden érezzen valamit, mint vasárnap. Én is inkább lennék a South Side-on, mint hogy prédikálok.

– Az egy néger templom?

– Fekete templom, igen. Kitty Reynolds a bandavezérünk.

– Kedvelem Kittyt. Ő tartotta nekem az angolt negyedikben.

Russ is kedvelte Kittyt, noha érezte, hogy a nő kételkedik benne, mivel Russ is hím; Marion felvetette azt a lehetőséget, hogy Kitty, aki sosem ment férjhez, feltehetően leszbikus. Amikor kéthetente elmentek a South Side-ra, favágóöltözékben jelent meg, és gyorsan kisajátította Francest, ragaszkodott hozzá, hogy mindkét irányban az ő autójában menjen, ne Russ kombijában. Kitty kétkedésének tudatában Russ átengedte neki a terepet, de várta a napot, amikor Kitty valami miatt nem tud jönni.

A hálaadás utáni kedden, amikor influenzaszerű megfázás ért el sokakat, csak három hölgy, három özvegy jelent meg a First Reformed-templom parkolójában. Frances olyan kockás pamut vadászsapkában ugrott be a Fury első ülésére, mint amilyet Russ viselt gyerekkorában, és le sem vette a kocsiban, talán mert a Fury fűtőrendszere szivárgott, és ha Russ nem tartotta lehúzva az ablakot, bepárásodott az ablak. Vagy talán Frances tudta, hogy Russ milyen gyomorszorítóan, hitpróbálóan, elbűvölően androgünnek látja abban a sapkában? A másik két hölgy tudhatta, mert egész úton a városba, el a Midway reptér mellett és át az Ötvenötödik utcán, a hátsó ülésről célzott kérdésekkel sorozták Russt a feleségéről meg a négy gyerekéről.

Az Isten Közössége egy kicsi, toronytalan, sárga téglás templom volt, amit eredetileg németek építettek, és az egyik oldalához kátránytetős közösségi házat toldottak. A főleg nőkből álló gyülekezetet egy középkorú pásztor, Theo Crenshaw vezette, aki nagylelkűen és köszönet nélkül elfogadta a kertvárosi csoport jótékonyságát. Theo minden második kedden nemes egyszerűséggel adott Russnak és Kittynek egy fontossági sorrend szerint megírt listát; nem segíteni jöttek, hanem szolgálni. Kitty együtt tüntetett Russ-szal a polgárjogokért, de a többi nőnek Russ kénytelen volt elmagyarázni, hogy csak mert ők nehezen értik a „városi” angolt, attól még nem kell hangosan és lassan beszélniük, hogy megértessék magukat. Azoknak a nőknek, akik megértették ezt, és megtanulták legyőzni az abból adódó félelmet, hogy gyalogszerrel közlekednek a South Morgan Street 6700-as tömbjében, a csoport munkája nagy élményt jelentett. Azokra a nőkre viszont, akik nem értették – akik közül páran versengésből léptek be, nem akartak kimaradni –, Russ kénytelen volt kimérni ugyanazt a megaláztatást, amit ő szenvedett el Rick Ambrose-tól, és megkérni őket, hogy ne jöjjenek el többet.

Frances még nem esett át a próbán, mivel Kitty egy pillanatra sem tágított mellőle. Amikor megérkeztek a Morgan Streetre, Frances vonakodva szállt ki az autóból, és megvárta, amíg szólnak neki, csak utána segített Russnak meg a többi özvegynek behordani a közösségi házba a szerszámosládákat és a használt téli ruhákkal teli zsákokat. A tétovázása kétségek szitálását indította el Russban – hátha a stílust mélységnek hitte, a sapkát kalandvágyó léleknek –, de ezeket elolvasztotta a szánalom hőhulláma, amikor Theo Crenshaw, Francesra fittyet hányva, a két idősebb özvegyre bízta, hogy katalogizálják a használt könyveket, amiket a vasárnapi iskola kapott adomány gyanánt. A két férfi egy új vízmelegítőt fog üzembe helyezni az alagsorban.

– És Frances – tette hozzá Russ.

A nő az ajtó közelében téblábolt. Theo hűvösen végigmérte.

– Nagyon sok a könyv.

– Segítsen nekünk Theóval – mondta Russ.

Frances buzgó bólintása igazolta Russ ösztönös szánalmát, és eloszlatta a gyanakvást, hogy igazából fel akar vágni az erejével, az ügyességével. Az alagsorban Russ atlétára vetkőzött, átnyalábolta az ocsmány, azbesztbe burkolt vén vízmelegítőt, és felemelte a tartójáról. Negyvenhét évesen már nem csak egy nyúlánk csemete volt; a mellkasa és a válla kiszélesedett, akár a tölgyfa. Frances viszont nem nagyon tudott mit csinálni, mint figyelni, és amikor a befolyócső leszakadt a falról, és be kellett vetni a vésőt meg a menetvágót, kisomfordált az alagsorból, amit Russ csak később vette észre.

Russ leginkább a szófukarságát kedvelte Theóban, ami megkímélte attól a hiúságtól, hogy elképzelje kettejük közt a faji korlátokat áthágó barátságot. Theo tudta róla az alapvető tényeket – hogy nem ódzkodik a kemény munkától, hogy mindig a szegénység határán él, hogy hisz Jézus Krisztus isteni voltában –, és se nem tett fel, se nem szeretett kapni nyitottabb kérdéseket. Például a környékbeli retardált fiúról, Ronnie-ról, aki minden évszakban ki-be járt a templomba, néha megállt és lehunyt szemmel sajátos, ringó táncot lejtett, vagy tarhált egy negyeddollárost az egyik First Reformed-beli hölgytől, Theo csak annyit mondott: „Jobb, ha békén hagyják azt a fiút.” Amikor Russ mégis megpróbált beszélgetni Ronnie-val, megkérdezte, hol lakik, ki az anyja, Ronnie azt kérdezte, „Kaphatok egy negyeddollárost?”, Theo pedig rászólt Russra, elég élesen, „Jobb, ha békén hagyja”.

Franceshez ez az utasítás nem jutott el. Amikor ebédidőben Theo meg Russ felmentek, őt meg Ronnie-t a közösségi szoba padlóján találták egy doboz zsírkrétával. Ronnie használt dzsekit viselt, ami nyilvánvalóan New Prospectből származott, és térdelve ringott, miközben Frances narancssárga napot rajzolt egy lapra. Theo megdermedt, mondani akart valamit, aztán csak a fejét csóválta. Frances odanyújtotta Ronnie-nak a zsírkrétát, és boldogan nézett fel Russra. Megtalálta a módját, hogyan szolgáljon és adjon magából, és Russ örült ennek.

A szentélyben kiderült, hogy Theo azonban egyáltalán nem.

– Beszélnie kell vele. Mondja meg neki, hogy Ronnie tabu.

– Nem csinál kárt.

– Nem ez a lényeg.

Theo hazament a feleségéhez főtt ételt enni, Ross pedig nem akarta elvenni Frances kedvét a jótékonyságtól, hát leült a zacskós ebédjével a vasárnapi iskola termébe, ahol az idősebb özvegyek nagyszabású átrendezést folytattak. Ha a test beteg, átengeded idegenek érintésének, és ha szegénység a betegséged, átengeded magad a környezetednek. Az özvegyek engedélyt se kérve kiválogatták az összes gyerekkönyvet, és rikító, csalogató címkéket gyártottak nekik. Ha szegény vagy, még azt is nehezen látod, mit kell tenni, amíg valaki meg nem mutatja azzal, hogy megteszi. Russ természetétől idegen volt, hogy ne kérjen engedélyt, viszont passzolt ahhoz, hogy nem is számíthattak köszönetre. Amikor bement egy hátsó udvarba, amit bogáncs és vállig érő gaz borított, nem kérdezte meg az idős asszonyt, melyik bokor kié, és melyik rozsdásodó lomot nem érdemes megmenteni, és amikor végzett a munkával, az idős asszony többnyire meg se köszönte. Annyit mondott: „Mindjárt jobban néz ki.”

Éppen a két özveggyel fecsegtek, amikor hallották, hogy odalent ajtó csapódik, majd egy női hang csattan fel dühösen. Russ talpra ugrott, és leszaladt a közösségi szobába. Frances egy újságlapot szorongatva hátrált egy fiatal nőtől, akit Russ még sosem látott. Csont és bőr volt, a haja koszos. Russ már méterekről érezte a pia szagát.

– Ez az én fiam, érted? Az én fiam.

Ronnie még mindig a zsírkrétákkal térdelt imbolyogva.

– Hé, hé – mondta Russ.

A fiatal nő megpördült.

– Maga a férje?

– Nem, én vagyok a pásztor.

– Akkor mondja meg ennek, akárki is, hogy hagyja békén a fiamat. – A nő megint Francesre nézett. – Hagyd békin a fiamat, ribanc! Mi van nálad?

Russ a két nő közé lépett.

– Kisasszony, kérem.

– Mi van nálad?

– Egy rajz – szólalt meg Frances. – Szép rajz. Ronnie csinálta. Igaz, Ronnie?

A rajz egy vörös firkálmány volt. Ronnie anyja kikapta Frances kezéből.

– Ez nem a tied.

– Nem, azt hiszem, magának csinálta.

– Ez még mindig hozzám beszél? Jól hallom?

– Nyugodjunk meg mind – mondta Russ.

– Ez vigye a fehér valagát a képemből, és ne szórakozzon a fiammal.

– Sajnálom – mondta Frances. – Olyan aranyos fiú, én csak…

– Mér beszél még mindig hozzám? – Az anya négybe tépte a rajzot, és felrántotta Ronnie-t. – Mondtam, hogy kerüld ezeket. Nem megmondtam?

– Nemtom – mondta Ronnie.

A nő pofon vágta.

– Nem tudod?

– Kisasszony, ha még egyszer megüti a fiút, baj lesz – mondta Russ.

– Ja, ja. – A nő már az utcára vezető ajtó felé tartott. – Gyere, Ronnie. Menjünk innen.

Miután elmentek, és Frances elkezdett zokogni, és Russ átölelte, érezte, hogy a félelem borzongásban száll ki Francesből, de közben azt is megfigyelte, hogy a nő karcsú alakja milyen jól passzol a karjába, a finom feje a kezébe, és ő maga is majdnem elsírta magát. Engedélyt kellett volna kérniük. Jobban kellett volna figyelnie Francesre, védelmezni. Azt kellett volna mondania, hogy az idősebb hölgyeknek segítsen a könyvekkel.

– Nem tudom, nekem való-e ez – mondta Frances.

– Ez csak balszerencse. Még sosem láttam ezt a nőt.

– De félek tőlük. És ő tudta. Maga meg nem fél, és ezért tiszteli.

– Ha rendszeresen jön, egyre könnyebb lesz.

Frances a fejét rázta, nem hitt neki.

Amikor Theo Crenshaw visszatért az ebédről, Russ annyira szégyellte magát, hogy nem is beszélt az incidensről. Nem dédelgetett tervet magában Francest illetően, semmilyen különösebb fantáziát, egyszerűen csak a közelében szeretett volna lenni, de a hiúsága miatt most elpuskázta azt a lehetőséget, hogy havonta kétszer láthassa. Volt annyira rossz ember, hogy megkívánjon egy nőt, aki nem a felesége, de még a rosszat is rosszul csinálta. Milyen förtelmesen passzív taktika volt lehozni ide a pincébe. Azt képzelte, hogy ha Frances látja őt munka közben, attól megkívánja, mint ahogy ő kívánta Francest, bármit csinált, csakhogy ez a gondolkodás pont egy olyan férfira vall, akit egy ilyen nő nem kíván. Frances megunta nézni, és ő felelős azért, ami utána történt.

A Furyban a lassú visszaúton New Prospectbe Frances hallgatott, míg az egyik idősebb özvegy meg nem kérdezte tőle, hogy a fiának, a tizedikes Larrynek hogy tetszik a Keresztút. Újdonság volt Russnak, hogy Frances fia a templom ifjúsági egyletének tagja.

– Rick Ambrose zseni lehet – felelte Frances. – Az én időmben talán harmincan se voltak az egyletben.

– Maga is tag volt? – kérdezte az idősebb özvegy.

– Nem. Nem volt ott elég helyes fiú. Sőt, egy se.

Frances szájából a zseni szó savként marta Russ agyát. Sztoikusan kellett volna viselnie, de a rossz napokon nem tudta megállni, hogy ne csináljon olyasmit, amit később megbán. Sőt, mintha direkt azért csinálta volna, hogy később megbánja. Retrospektív szégyentől gyötörve, magányosan, megalázkodva talált vissza Isten kegyelmébe.

– Tudják, miért Keresztút az egylet neve? – kérdezte. – Mert Rick Ambrose úgy gondolta, hogy a gyerekek jobban viszonyulnak egy rockdal címéhez.

Ez vaskos féligazság volt. Ő maga javasolta a nevet.

– Úgyhogy megkérdeztem tőle, meg kellett kérdeznem, hogy ismeri-e az eredeti Robert Johnson-nótát. És csak nézett rám üres tekintettel. Merthogy neki a zenetörténet a Beatlesszel kezdődik. Én is hallottam azt a dalt a Cream előadásában, elhihetik. Pontosan tudom, micsoda. Három angol fickó lenyúl egy autentikus fekete-amerikai blueslegendát, és úgy tesz, mintha a saját zenéjük lenne.

A vadászsapkás Frances az előttük haladó teherautót nézte. Az idősebb özvegyek visszatartott lélegzettel hallgatták, hogy a segédlelkészük ócsárolja az ifjúsági program vezetőjét.

– Nekem megvan az eredeti felvétel, amin Johnson énekli a „Keresztút blues”-t – dicsekedett ellenszenvesen. – Amikor Greenwich Village-ben éltem… mert tudják, ott éltem, New Yorkban… régi 78-as lemezeket kerestem az ócskás boltokban. A világválság alatt a lemeztársaságok kimentek vidékre dalokat gyűjteni, és elképesztő eredeti felvételek készültek. Lead Belly, Charley Patton, Tommy Johnson. Egy gyereksegítő programban dolgoztam Harlemben, és amikor estelente hazamentem, ezeket a lemezeket hallgattam, és olyan érzés volt, mintha ott lennék Délen a húszas években. Annyi fájdalom volt azokban az öreg énekhangokban. Mert igazából ez a blues lényege. Ez tűnt el, amikor a fehér bandák elkezdték majmolni a stílust. Az új zenében én semmi fájdalmat nem hallok.

Kínos csend lett. A novemberi napvilág zsírkrétaszínekben, felhők alatt haldoklott a kertvárosi horizonton. Russnak most már bőven volt miért szégyenkeznie később, bőven kiérdemelte a szenvedést. Isten létezését számára mi sem bizonyította jobban, mint a legrosszabb napjai végén az az érzés, hogy ez így van rendjén, az érzés, hogy a megaláztatásban hazatalált. Ahogy a haldokló fény felé hajtott, már előre szájában érezte kettejük egyesülésének ízét.

A templom parkolójában Frances még az autóban maradt, miután a másik két nő kiszállt.

– Miért gyűlölt engem? – kérdezte.

– Ronnie anyja?

– Soha senki nem beszélt még így velem.

– Nagyon sajnálom, hogy ez történt magával, de így értettem a fájdalmat – magyarázta neki Russ. – Képzelje el, hogy olyan szegény, hogy nincs mása, csak a gyerekei, csak ők törődnek magával, és csak nekik van szükségük magára. Aztán azt látja, hogy egy másik nő jobban bánik velük, mint amire maga képes. El tudja képzelni, milyen érzés lehet?

– Én megpróbálnék utána jobban bánni velük.

– Igen, de azért, mert maga nem szegény. Amikor szegény, a dolgok csak megtörténnek magával. Úgy érzi, hogy semmi felett nincs hatalma. Teljesen Isten kezében van. Ezért mondja nekünk Jézus, hogy áldottak a szegények: mert ha nincs semmije, közelebb van Istenhez.

– Nekem nem úgy tűnt, hogy az nő túl közel lenne Istenhez.

– Ezt nem tudhatja, Frances. Kétségtelenül dühös és zavart volt…

– És tök részeg.

– És tök részeg már délben. De azt minimum meg kell tanulnunk ezekből a keddekből, hogy maga meg én nem vagyunk olyan helyzetben, hogy megítéljük a szegényeket. Mi csak megpróbálhatjuk szolgálni őket.

– Szóval azt mondja, hogy az én hibám volt.

– Szó sincs róla. A szívében lakozó nagylelkűségre hallgatott. Az sosem hiba.

Russ most a saját szívében lakozó nagylelkűséget hallotta: még lehet jó pásztora Francesnek.

– Tudom, hogy nehéz belátni, amikor zaklatott az ember – folytatta gyengéden –, de amit ma átélt, azok az emberek azon a környéken nap mint nap élik át. Szidalmazás, faji előítélet. És tudom, hogy a maga számára sem ismeretlen a fájdalom… el sem tudom képzelni, min ment keresztül. Ha úgy dönt, hogy nem akar több fájdalmat, és most inkább nem dolgozik velünk, nem fogom kevésbé becsülni. De arra is lehetőség ez, hogy a fájdalmát együttérzéssé változtassa. Már ha van hozzá ereje. Amikor Jézus azt mondja, fordítsuk oda a másik orcánkat, igazából mit mond? Hogy aki szidalmaz bennünket, menthetetlenül gonosz, nekünk meg el kell viselnünk? Vagy arra emlékeztet minket, hogy a másik is ember, mint mi, olyan ember, aki ugyanazt a fájdalmat érzi, mint mi? Tudom, nehéz így nézni, de ez a szemlélet mindig ott van, és szerintem mindnyájunknak erre kéne törekednünk.

Frances egy pillanatig fontolgatta a szavait.

– Igaza van. Nehezen tudom így nézni.

És úgy tűnt, ezzel vége. Amikor Russ másnap felhívta, ahogyan bármelyik jó pásztor tette volna, Frances azt mondta, a lánya belázasodott, most nem tud beszélni. A következő két vasárnap Russ nem látta az istentiszteleten, és Frances a csoport következő keddi útját is kihagyta South Side-ra. Russnak megfordult a fejében, hogy megint felhívja, ha másért nem, hogy feltöltse a szégyenkészletét, de a Frances elvesztése okozta kín tisztasága összhangban volt az évszak sötét délutánjaival és hosszú éjszakáival. Előbb-utóbb úgyis elvesztette volna – legkésőbb akkor, amikor egyikük meghal, de valószínűleg sokkal előbb –, és olyan sürgető kényszert érzett újraegyesülni Istennel, hogy szinte mohón ragadta meg a kínt.

Csakhogy négy nappal ezelőtt Frances felhívta. Rettenetesen megfázott, mondta, de folyton azon gondolkodik, amit Russ a kocsiban mondott. Nem hiszi, hogy lenne olyan erős, mint Russ, de úgy érzi, túljutott a nehezén, és Kitty Reynolds említett egy karácsonyi ajándékszállítást South Side-ra. Akkor velük tarthat?

Russ azzal is megelégedett volna, ha csak úgy örvendezhet, mint Frances lelkipásztora, mint a támogatója, ám akkor Frances megkérdezte, kölcsönkérheti-e pár blueslemezét.

– A lemezjátszónkon van 78-as fordulat. Azon gondolkodom, hogy ha ezt akarom csinálni, meg kéne próbálnom jobban megérteni a kultúrájukat.

A kultúrájukat szóra Russ arca megrezzent ugyan, de azért annyira ő sem volt rossz a rosszaságban, hogy ne tudja, mit jelent a lemezkölcsönzés. Felment az egyháztól kapott masszív ház fűtetlen harmadik szintjére, a tetőtérbe, és jó egy órán át térdelve válogatta a lemezeket, próbálta eldönteni, melyik tíz kelthet Francesben olyan érzéseket, mint amit ő érez iránta. Az Istennel való kapcsolat megszűnt, de emiatt egyelőre nem aggódott. Kitty Reynolds miatt aggódott. Elengedhetetlen volt, hogy kettesben legyen Francesszel, de Kittynek vágott az esze, ő meg pocsékul hazudott. Akármivel próbálkozik is, például azt mondja Kittynek, találkozzanak háromkor, aztán ő fél háromkor lelép Francesszel, azzal csak felkelti Kitty gyanakvását. Nem látott más lehetőséget, mint őszintének lenni, mármint nagyjából, azt mondani Kittynek, hogy Frances kisebb traumát élt át, és kettesben kell lennie vele, amikor Frances bátran visszatér a trauma helyszínére.

– Nekem úgy hangzik, hogy baklövést követtél el – mondta Kitty a telefonban.

– Igazad van. Így volt. És most vissza kell nyernem a bizalmát. Biztató, hogy ő akar visszamenni, de azért nagyon kényes helyzet.

– Ráadásul cuki a csaj. És karácsony van. Ha nem rólad lenne szó, Russ, aggasztana a motivációd.

Kitty célzása elgondolkodtatta: akkor most páratlanul jónak és megbízhatónak tartja, vagy páratlanul férfiatlannak és ártalmatlannak? Akárhogy is, ennek hatására a közelgő randevúja Francesszel még bizsergetőbben tiltottnak érződött. Felkészülés gyanánt kicsempészte a házából, majd becsempészte a templomba a nagy nehezen kiválasztott blueslemezeket meg egy koszos vén kabátot, egy báránybőr holmit Arizonából, amiben remélhetőleg menő lesz a kinézete. Arizonában annak idején menő volt, és úgy hitte, jogosan vagy sem, hogy ezt a házassága koptatta el. Amikor a megaláztatása után Marion lojalitásból utálni kezdte Rick Ambrose-t, úgy nevezte, az a sarlatán, Russ ráförmedt – rádörrent – és kijelentette, hogy Rick sok minden, de nem sarlatán, egyszerűen arról van szó, hogy ő, Russ vesztette el a menőségét, és már nem tudja megszólítani a fiatalokat. Önmagát ostorozta, és neheztelt Marionra, amiért megzavarta ennek az önostorozásnak az örömét. Az ezt követő mindennapi szégyenben – elsétálni Ambrose irodája előtt vagy éppen gyáva kitérőt tenni – kapcsolatot teremtett Krisztus szenvedésével. Ez a fajta gyötrelem táplálta a hitét, miközben Marion túlságosan gyengéd érintése a karján, amikor próbálta vigasztalni, olyan gyötrelem volt, amelyből nem származott semmiféle spirituális haszon.

Az irodájából, miközben végre közeledett a fél három, és az írógépben a lap még mindig üresen kornyadozott, hallotta a Keresztút egylet tinédzsereinek raját, ahogy megérkeztek tanítás után, és most Ambrose mézesbödöne körül döngicséltek, a futó léptek dübörgését, az elkiabált káromkodásokat, amiket Mr. Fasz-Picsa-Szar engedélyezett nekik azzal, hogy maga is örökösen használta. Most már százhúsznál is több gyerek járt a Keresztútba, köztük Russ két gyereke is; annyira Francesre koncentrált, annyira várta a randevújukat, hogy csak most ötlött fel benne, ahogy felállt az íróasztaltól, és felvette a báránybőr kabátot, hogy összefuthat a fiával, Perryvel.

A pocsék bűnözők elnéznek nyilvánvaló dolgokat. Amióta októberben teljesen indokolatlanul Becky lánya is a Keresztút tagja lett, Russnak feszült volt vele a viszonya, de Becky legalább tisztában volt vele, hogy ezzel milyen mély sebet okoz neki, és Russ ritkán látta őt a templomban iskola után. Perry ellenben hírből sem ismerte a tapintatot. Perry, akinél százhatvanas IQ-t mértek, túl sokat látott, és túl sok mindenen vigyorgott, amit látott. Perry abszolút képes volt rá, hogy elcsevegjen Francesszel, látszólag őszintén és tisztelettel kezelve őt, de valójában egyáltalán nem, és biztosan felfigyel apja báránybőr kabátjára.

Russ használhatta volna a kerülőutat a parkolóhoz, de ma nem akart az az ember lenni, aki erre fanyalodik. Kihúzta a vállát, szándékosan ottfelejtette a blueslemezeket, hogy Francesszel legyen okuk sötétedés után visszajönni az irodájába, és kilépett a sűrű füstbe, ami a folyosón táborozó tucatnyi gyerek cigarettájából származott. Perryt nem látta. Egy dundi, pirospozsgás lány boldogan hevert három fiú ölében a rozzant vén díványon, amit valaki, hiába tiltakozott Russ halkan Dwight Haefle-nél (a folyosó tűzvédelmileg menekülési útvonal volt), bevonszolt azoknak a gyerekeknek, akik arra vártak, hogy Ambrose brutális, de szeretetteljes őszinteséggel elbeszélgessen velük irodája zárt ajtaja mögött.

Russ padlóra szegezett tekintettel haladt előre, farmeros lábszárakat és tornacipős lábakat kerülgetett. Ám ahogy közeledett ellensége irodájához, a látótere szélén látta, hogy az ajtó félig nyitva áll; aztán meghallotta Frances hangját.

Megtorpant, pedig nem akart.

– Csodálatos – áradozott Frances. – Egy éve még szinte fegyvert kellett szegeznem a fejéhez, hogy templomba menjen.

Ambrose-ból az ajtórésen keresztül csak rojtos farmerhajtóka és összekaristolt munkásbakancs látszott. Viszont az a szék, amin Frances ült, a folyosó felé nézett. Meglátta Russt, intett neki, és azt kérdezte:

– Találkozunk odakint?

Isten tudja csak, milyen kifejezés volt Russ arcán. Vakon ment tovább, túlszaladt a főbejáraton, és azt vette észre, hogy a gyűlésterem előtt áll. Sötét víz ömlött be a hajója testén tátongó nagy lyukakon. A hülyeség, amiért eszébe se jutott, hogy Frances elmehet Ambrose-hoz. A látnoki bizonyosság, hogy Ambrose el fogja venni tőle Francest. A bűntudat, hogy megkeményítette a szívét a feleségével szemben, pedig megesküdött, hogy szereti. A hiúság, amiért azt hitte, hogy a báránybőr kabátjától másnak néz ki, nem pedig egy ostoba, idejétmúlt, visszataszító bohócnak. Szerette volna letépni magáról a kabátot, és felvenni a rendes gyapjúkabátját, de túl gyáva volt visszamenni a folyosón, és félt, hogy ha a kerülőúton megy, és ebben a lelkiállapotban meglátja a poros betlehemi ökröt, elsírja magát.

Istenem, imádkozott a kabát utálatosságának mélyéről, segíts rajtam, kérlek!

Ha Isten válaszolt az imájára, akkor azzal, hogy emlékeztette: a szenvedés elviselésének módja az alázat, gondoljon a szegényekre, és szolgáljon. Bement a gyülekezet titkárának irodájába, és elkezdte kihordani a parkolóba a játékokkal meg konzervekkel teli kartondobozokat. Minden eltelt perc erősítette azt a későn felderengő megérzést, hogy rossz nap lesz. Miért ment be Frances Ambrose-hoz? Miről beszélhetnek ilyen sokáig? A játékok mind újnak tűntek, vagy elég elpusztíthatatlannak, hogy újnak lehessen nevezni, de Russnak sikerült túlélnie további perceket azzal, hogy átnézte a konzerveket, kiselejtezte a lusta vagy figyelmetlen adományokat (koktélhagyma, vízigesztenye), és vigaszt lelt az óriás kiszerelésű konzervek (babfőzelék, Chef Boyardee, felezett barack) súlyában; mennyire fog örülni mindegyiknek valaki, aki valóban éhes, és nem csak szellemileg kiéhezett, mint ő.

2.52 volt, amikor Frances odaszökdécselt hozzá, akár egy gyerek. A vadászsapkáját viselte, és ma hozzá illő gyapjúkabátot.

– Hol van Kitty? – kérdezte vidáman.

– Attól félt, hogy a dobozok miatt nem férünk be mind.

– Nem jön?

Mivel nem bírt Frances szemébe nézni, nem tudta megmondani, hogy a nő csalódott, vagy ami még rosszabb, gyanakszik. A fejét rázta.

– Butaság – mondta Frances. – Ülhettem volna az ölébe.

– Nem baj, hogy ketten megyünk?

– Baj? Megtiszteltetés! Ma nagyon különlegesnek érzem magam. Túljutottam a nehezén.

Csinált egy légies balettmozdulatot. Russ kíváncsi volt, hogy ez az érzés megelőzte az Ambrose-nál tett látogatást, vagy az váltotta ki.

– Akkor jó – csapta be a Fury hátsó ajtaját. – Indulnunk kéne.

Csak ilyen finoman célzott Frances késésére, ennél többet nem engedett meg magának, de a nő nem vette a célzást.

– Hozzak valami?

– Csak magát.

– Anélkül sose lépek ki otthonról! Várjon, megnézem, bezártam-e a kocsimat.

Russ figyelte, hogy odaszökdécsel a saját autójához. Úgy érezte, nemcsak ebben a pillanatban nézi alulról Frances jókedvét, de talán egész életében nem tapasztalta meg. Mariont kétségtelenül sosem látta ilyennek.

– Hah! – kiáltotta oda Frances lelkesen. – Bezártam!

Russ felmutatta mindkét hüvelykujját. Soha nem használta ezt a gesztust. Olyan furcsa érzés volt, azt se tudta, helyesen csinálta-e. Körülnézett, hátha látta valaki, főleg Perry. Nem látott mást, mint két kamaszt gitártokkal, akik a templom felé tartottak, és nem is néztek feléje, talán szándékosan nem. Az egyik fiút azóta ismerte, hogy másodikos volt a vasárnapi iskolában.

Milyen lehet olyasvalakivel élni, aki képes örülni?

Ahogy beszállt a Furyba, egy árva, ernyedt hópihe pihent meg az alkarján, az első a sokaságból, amit az ég már reggel óta ígért, majd semmivé foszlott. Frances beszállt a másik oldalról:

– Klassz ez a régi kabát. Hol szerezte?

Jonathan Franzen

Jonathan Franzen az egyik legnagyobb élő amerikai regényíró. 1959-ben született az illinois-i Western Springsben. Öt regénye jelent meg, melyekkel számtalan díjat nyert el. Jelenleg Kaliforniában él.

A 21. Század Kiadó szerzői sorozatban publikálja nagyregényeit, amelyek megjelenésük után azonnal klasszikussá váltak.

Tartalom

I. Advent

II. Húsvét

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Kaushan Script – SIL Open Font License
Libre Franklin – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Rubik – SIL Open Font License