részlet

Fordította dr. Molnár Csaba

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Theresa MacPhail: Allergic. Our Irritated Bodies in a Changing World

Random House, New York, 2023

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte Falus András

Copyright © 2023 by Theresa MacPhail

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © dr. Molnár Csaba, 2023

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Ben Denzer

Prológus Minden, ami irritál minket

Apám 1996. augusztus 25-én éppen New Hampshire-i kisvárosunk főutcáján hajtott végig tekintélyes négyajtós szedánjában, amivel munkanapokon – utazó ügynökként – a kuncsaftokat kereste fel. Ő és régóta meglévő barátnője, Patricia a tengerpartra igyekeztek, hogy a fövenyen töltsék a napot. Délelőtt 11 óra 20 volt, a nap már-már elérte legmagasabb pontját az égen, a hőmérséklet ennek megfelelően egyre feljebb kúszott. Az autó ablakát letekerték, ami jellemző volt az apámra. Szenvedélyes dohányos volt, mindig Marlboro Lightsot szívott, és ódzkodott a légkondi használatától, hacsak nem volt már tényleg farkasordító hideg. Végtére is, New England-iek lévén a legszörnyűbb időjárást is ki kellett bírnunk.

Apám kilógatta a kezét a kocsi ablakán, ujjai között fityegett a meggyújtott cigaretta, alkarját az autó ajtajának meleg fémlemezén nyugtatta. A rádió egy középhullámú állomásra volt állítva, amely a Boston Red Soxszal kapcsolatos műsorokat sugárzott. Apám egyszerűen képtelen volt betelni a baseballal. Gyakorlatilag minden meccset élőben hallgatott, ha pedig éppen nem játszott a csapat, akkor a korábbi mérkőzések elemzését vagy a jövőbeliek esélylatolgatását hallgatta. Engem tizenévesként jobban érdekelt Dickens, és rajongtam a Duran Duranért, így a sportszenvedélyét – különösen a sportrádió iránti függőségét – kifejezetten idegesítőnek találtam. Általában hátul ültem, és igyekeztem az olvasásra koncentrálni, közben a vastag puha fedeles könyv mögött forgattam a szemem. Néha, csak hogy idegesítsem, az ellenfélnek szurkoltam, egészen addig a pontig, amikor apám már azzal fenyegetett, hogy lehúzódik, és kidobja egyetlen gyermekét a kocsiból.

De 1996-ban már 24 éves voltam, és azon az augusztusi vasárnapon nem voltam ott a kocsiban apámmal. Három forrásból hallottam a történtekről: az állami rendőrségtől, akik értesítettek engem mint legközelebbi hozzátartozóját, hogy meghalt; a helyi temetkezési vállalkozótól, akit felhívtam, hogy kiderítsem, hová vitték apámat, és aki emlékezett rá, hogy a kollégái arról beszéltek, milyen szokatlan állapotban volt a holttest; illetve 25 évvel később Patriciától, az apám halála utáni első beszélgetésünk alkalmával. Mégis, apám olyannyira a szokások embere volt, hogy könnyűszerrel magam elé tudom képzelni, hogyan zajlottak az események. Ha becsukom a szemem, látom őt, amint a kocsijában ül, a pohártartóban forró kávé hungarocellpohárban, a kezét pedig lazán a kormányon tartja.

Ahogy felnőttem, egyre feszültebbé vált vele a kapcsolatom. Amikor a szüleim elváltak, még csak két hónapos voltam, így kisgyerekkoromban csupán néhányszor láttam őt. A köztünk lévő feszültség csak erősödött anyám halála után – 1986-ban hunyt el autóbalesetben. Akkor, tizennégy évesen az indianai vidéki szülővárosomból hozzá költöztem New Hampshire egyik elővárosába. Az apámhoz fűződő viszonyomat szerettem némi eufemizmussal „elidegenedettnek” nevezni, ha bármikor meg kellett magyaráznom az új ismerősöknek és a barátaimnak, hogy mi a helyzet a családunkban. Volt egy apám, szerettem is őt; csak sohasem beszélgettem vele.

Miközben apám azon a napon vezetett, egy magányos méh éppen mindennapos pollengyűjtő tevékenységét végezte, és a röppályája véletlenül keresztezte apám nyitott kocsiablakát. A méh összezavarodott és pánikba esett, ezért megcsípte apám nyakát, közel a füléhez. Apám meglepődött ezen, de nem különösebben izgatta magát, így tovább vezetett.

Ami ezután történt, az szabad szemmel láthatatlan volt, hiszen az események ettől kezdve mikroszkopikus léptékben zajlottak tovább, apám szervezetében. A biológia átvette az irányítást.

A méh fullánkja bejuttatta a mérgét – víz, hisztamin, feromonok, enzimek, különféle aminosavak és fehérjék keverékét – az apám nyakbőrének vékony felső rétege alatti zsírszövetbe. A nyakban rengeteg ér fut, így remek a keringése. A méreg ezért pillanatok alatt szétáradhatott apám szervezetében. Egyes immunsejtjei – hízósejtek és bazofil granulociták – azonnal felismerték a méreg bizonyos összetevőit.

Az immunsejtek, például a hízósejtek (masztociták) és a bazofil granulociták a csontvelőben termelődnek, majd a vérkeringéssel jutnak el a test minden szegletébe. Feladatuk a fertőzések és a betegségek elleni harc. Hízósejteket találhatunk a bőr alatti kötőszövetben, de a légutaink és a beleink belső rétegében, a nyirokcsomóink, idegeink és vérereink körüli szövetekben is jelen vannak. A bazofil granulociták a véráramban keringenek. Összességében tehát a hízósejtek és a bazofil sejtek a szervezet szinte minden pontján megtalálhatók. A feladatuk – drasztikusan leegyszerűsítve – az, hogy kiváltsák és felerősítsék az immunválaszt. Képzeljük el őket az immunrendszerünk karmestereiként, akik különféle fehérjék és vegyületek kibocsátása révén szabályozzák szervezetünk immunválaszát.

A méhméreg nem éppen az a természetes anyag, amire az immunrendszer különösebben jól reagál, még normális körülmények között, egy allergiában nem szenvedő emberben sem. A méhméreg természetes módon haemorrhagiát okoz, vagyis szétrobbantja a vérsejtjeinket. Ennek ellenére a méh- és darázsmérgek a legtöbbünk számára viszonylag veszélytelenek, és csak lokális (bár fájdalmas) duzzanatot okoznak a csípés helyén. Minden ember immunsejtjei reagálnak a méregre, csakhogy apám szervezete drámaian túlzott reakciót mutatott rá, és az immunrendszerét halálos spirálba, úgynevezett anafilaxiába taszította. Az Egészségügyi Világszervezet orvosi definíciója szerint az anafilaxia „súlyos, életveszélyes szisztémás hiperszenzitivitási reakció, ami gyorsan súlyosbodó és potenciálisan életveszélyes légúti, légzési és keringési problémákkal jár”. Ez egyszerűbben fogalmazva azt jelenti, hogy az apám (anélkül, hogy tudott volna róla) allergiás volt a méhméregre, vagyis túlérzékeny volt rá, és ezt a reakciót tragikus módon nem vette elég komolyan mindaddig, amíg végül már késő volt.

Néhány héttel korábban a Walmart bevásárlóközpont parkolójában már megcsípte őt egy méh. Amikor hazament, azt mondta Patriciának, hogy nem érzi jól magát, ezért bevett néhány szem Benadrylt – ez az antihisztamin egyik jól ismert márkaneve, amit rendszeresen ajánlanak az enyhe allergiás reakciókra. Nem sokkal később jobban lett, és bár Patricia nyaggatta, hogy menjen el az orvoshoz, mert gyanította, hogy allergiás a méhcsípésre, de apám makacsul nem nagyon törődött a saját egészségével (sokat dohányzott, sok whiskey-t ivott, és túl sok oldalast evett), ezért nem fogadott szót neki.

Ha az ember többször találkozik ugyanazzal az anyaggal, a rá adott allergiás reakciója súlyosbodhat. Amikor először csípte meg apámat a méh, talán csak egy kicsit bepirosodott a csípés helye. De a következő alkalommal az immunrendszer már emlékszik az idegen anyagra, ezért gyorsabban és hevesebben reagál rá – emiatt pedig jóval erősebb lehet az immunválasz. Az apám szervezete – bár ő erről mit sem sejtett – már felkészült arra, hogy el fogja árulni őt.

Az anafilaxia folyamata azonnal elindul, amint az antigén – ez egy flancos kifejezés bármilyen anyagra, amely immunválaszt vált ki – bejut a szervezetbe, és ott aktiválja a hízósejteket és a bazofil granulocitákat. Ezek a sejtek alig néhány másodperccel azután beindították az anafilaxia folyamatát, hogy a méh megcsípte apámat a kocsijában – kapcsolatba léptek a méreg fehérjéivel, és erre válaszul hisztamint szabadítottak fel. A hisztamin egy szerves vegyület, amit a szervezet termel, és a normális immunreakcióban is központi szerepet játszik: akkor szabadul fel, ha a sejtek megsérülnek, vagy stressz éri őket. A hisztamin hatására a vérerek kitágulnak, a faluk pedig átjárhatóbbá válik. Emiatt a fertőzések ellen harcoló immunsejtek sokkal könnyebben kijuthatnak a véráramból, és megközelíthetik az érintett terület szöveteit. A hisztamin emellett jelzésként szolgál a szomszédos sejtek számára, hogy azok is bocsássanak ki hisztamint. Vagyis a hisztamin a szervezet kémiai riasztórendszereként működik: ha beindul, akkor riasztja az egész immunrendszert, hogy lépjen akcióba. Hogy milyen hatást vált ki ez a riasztórendszer a szervezetben? A hisztamin a szerveink sejtjein lévő receptorokhoz kötődik, ezáltal gyulladást, kipirosodást, viszketést, csalánkiütést és duzzanatot okoz.

Apám szerencsétlenségére minden, ami ezután történt, már csak attól is felgyorsult, hogy ő továbbra is egyenesen ült a kocsijában, és így a testtartása részben megakadályozta, hogy az oxigénben szegény vér visszajusson a szívébe. Az allergia miatt ezért az egekbe szökő hisztaminszint túl gyorsan átjárhatóvá tette az érfalait, ezzel lecsökkent a vérnyomása, és még kevesebb vér jutott vissza a szívébe. Ez a folyamat időnként (és apám esetében sajnos ez volt a helyzet) szívrohamot okoz. A túlzott mennyiségű hisztamin az érrendszerében – vagyis a testét behálózó vérerek hálózatában – áramló folyadékot a szöveteibe tolta át, emiatt apám teste a nyakával együtt feldagadt. A hisztamin mindent megtesz azért, hogy az alsó légutakat megvédje az irritációt okozó belélegzett anyagoktól, ezért a hatására megvastagszik a nyálkahártya, és fokozódik a nyálkatermelés, a tüdő simaizomszövete pedig összehúzódik. Anafilaxiás sokk esetén a légutaink néhány percen belül összeszűkülnek. Az apám érzékelte, hogy mindezek a tünetek kezdenek kialakulni nála, ezért lehúzódott az út szélére, és megkérte Patriciát, hogy vezessen ő.

Patricia pánikba esett, hiszen kilométerekre voltak a legközelebbi kórháztól, ezért úgy döntött, hogy a közeli patikába hajt, hogy minél hamarabb segítséget kapjanak. Apám, immár az anyósülésben, egyre nehezebben kapott levegőt, és az arca elkékült.

Néhány perccel később Patricia megállt a gyógyszertár előtt, leparkolt, majd berohant az üzletbe. Az ügyeletes gyógyszerész elmagyarázta, hogy nem adhat apámnak esetlegesen életmentő epinefrint (vagyis adrenalint), mert apámnak ezt nem írták fel receptre. Az adrenalinhormon, melyet stressz idején a mellékvesék választanak ki, segít leállítani az anafilaxiás sokkot, mert gátolja a hisztamin felszabadulását, illetve a vérerek összehúzódását – ezzel pedig utat enged a vér áramlásának. Az adrenalin hozzákötődik emellett a tüdő simaizomsejtjeinek receptoraihoz, és ellazítja őket, miáltal a légzés normalizálódhat. Amikor vészhelyzetben adrenalininjekciót adnak az embernek, sokkal nagyobb dózisban juttatják a hormont a szervezetébe, mint amennyit ilyen gyorsan termelni tudna. De a gyógyszerész ahelyett, hogy beadta volna maga az adrenalint az apámnak, inkább hívta a mentőket.

Amikor a mentők végre megérkeztek, az ápolók intubálták az apámat, aki már nem tudott lélegezni, hiszen bedagadt nyaka és tüdeje simaizmainak összehúzódása egyaránt elzárta a légutait. De a mentőknél nem volt adrenalin, a gyógyszerész pedig továbbra is hajthatatlan volt: sajnálkozva bár, de megtagadta, hogy adrenalint adjon a mentőápolóknak, bármennyire is szüksége lett volna rá az apámnak. Bár a döntése manapság szörnyen kegyetlennek tűnhet, abban az időben megkötötték a kezét a törvények. Az 1990-es években a gyógyszerészeknek nem volt szabad adrenalint beadniuk, még vészhelyzetben sem. Ahogy teltek az értékes percek, apám testén eluralkodott a sokk, és állapota a gyulladásos kaszkád nevű utolsó fázisba lépett.

Betolták a mentőautóba, Patricia pedig fölé hajolt, és azt kérte tőle, hogy pislogjon, ha még hallja őt. Apám lassan becsukta, majd kinyitotta a szemét. Patricia megszorította a kezét. Még mindig ijedt volt, de kissé megnyugodott, és reménykedett, hogy minden rendben lesz. Visszaült apám szedánjába, hogy a sürgősségire vezessen, miközben hallgatta, ahogy a mentőautó szirénája lassan elhal a távolban.

A kórházba vezető úton, bár a mentősök minden tőlük telhetőt megtettek érte, az apám szíve megállt.

James MacPhail – vérmes Boston Red Sox-szurkoló, számítógépcsip-ügynök, vietnámi veterán, Jackie Gleason-hasonmás, minden buli lelke, szerető fiú, a stand-up kabaré rajongója, a musicalek szerelmese és az apám – meghalt.

Miközben ehhez a könyvhöz gyűjtöttem anyagot, éppen betöltöttem a 47. évemet – annyi idős lettem, mint apám a halála idején. Sokszor eszembe jutott szokatlan halála, mialatt szerte az országban szakértőkkel beszélgettem az allergia rejtélyéről. A méhcsípés okozta halálos anafilaxiás reakciók hihetetlenül ritkák. Évente a felnőttek nagyjából 3 százaléka él át rovar- (méh- vagy darázs-) csípés okozta életveszélyes allergiás reakciót, de a legtöbben túlélik.1 Az apám halála óta eltelt két évtizedben évente átlagosan csupán 62 amerikai halt meg rovarcsípés következtében (ez a teljes népesség 0,00000002 százaléka).2 Apám halála tehát egy kiugró adat volt, szerencsétlen baleset, mely örökre megváltoztatta a barátai és a családja életét.

De minél többet megtudtam az allergiáról, annál gyakrabban töprengtem el azon, hogy Miért éppen ő? Vajon a génjeiben keresendő az ok (és így bennem is ott a hajlam), és az örökölt tulajdonságai késztették az immunrendszerét a túlzott reakcióra? Vagy a bostoni gyermekkorában őt ért környezeti hatások, esetleg az életmódja okozta a halálát? Elméletben elképzelhető, hogy az apám egyre érzékenyebbé vált (szenzitizálódott) a méhméregre, miután többször is megcsípte egy méh – akár gyermekkorában, akár kétszeri vietnámi bevetése során. De az is lehet, hogy nagyon-nagyon szerencsétlen volt, és azért halt meg, mert egy hónapon belül kétszer találkozott a méreggel. Amikor ezt írom, már befejeztem az adatgyűjtést, immár három évvel idősebb vagyok nála, és tudom, hogy nincs mód annak megállapítására, hogy pontosan mi okozta apám allergiáját – mivel az allergia rendkívül bonyolult dolog.

Biológiai szempontból el tudom magyarázni, hogy mi zajlott le apám szervezetében, miközben utolsó pillanatait töltötte ezen a földön. Az allergia mögött húzódó biológiai folyamatok sok tekintetben a történet legegyszerűbben megérthető és elmondható részét jelentik. Az apám immunrendszere túl erősen reagált, és ez már káros volt. Görögül az anafilaxis kifejezés szó szerint „visszafelé védelmet” jelent. Az apám immunrendszere – amely a célból épült ki, hogy megvédje őt – teljes mértékben működőképes volt, csak túlérzékeny. Rosszul ismert fel egy, a természetben előforduló, viszonylag ártalmatlan anyagot, és azt közvetlen fenyegetésnek vélte. Amint beindul az izgalomba jött immunrendszer reakciója, sokszor szinte lehetetlen azt leállítani. A súlyos allergiával élő embereknek azzal a paradoxonnal kell megküzdeniük, hogy az immunrendszerük olyan erős és aktív, hogy nemcsak a kórokozóktól és a parazitáktól védi őket, de a halálukat is okozhatja. Pontosan ez történt az apámmal is.

De továbbra is küzdök azzal a kérdéssel – egyszerűen fel nem foghatom ‒, hogy vajon mit gondolhatott és érezhetett az apám, miközben tehetetlenül kellett végignéznie, ahogy a saját szervezete cserben hagyja őt. Milyen rémült lehetett abban az első néhány másodpercben, amikor érezte, a torka annyira megdagad, hogy elzáródik a levegő útja, és tüdejének izmai összerándulnak, megakadályozva, hogy lélegezzen. Milyen rémült lehetett, miközben a szíve egyre lassabban vert a mellkasában. Milyen érzés lehet fokozatosan, mégis villámgyorsan meghalni, miközben az immunrendszerünk túlhajtja önmagát? Vajon bármikor is felfogta, mi történik vele? A legvégén, amikor leállt a szíve, volt ideje még rám gondolni, vagy a nagymamámra, esetleg a barátnőjére? Tudta-e, hogy milyen nagyon fog nekünk hiányozni?

Bármennyire furcsa, eredetileg nem az apám miatt kezdtem el kutatni az allergia témájában. Idővel elfogadtam a halálát, így egyre kevesebbet tépelődtem miatta. Évekig csak akkor gondoltam apám utolsó perceire, amikor a kerti asztalnál ültem, vagy átvágtam az udvaron, és meghallottam az ismerős zümmögő hangot. Már egy méh puszta megpillantásától is kalapálni kezdett a szívem, és lefagytam ott, ahol voltam. De a méhekkel és darazsakkal való véletlenszerű találkozásokon kívül alig jutott eszembe az allergia. Egészen addig, míg nem diagnosztizáltak nálam is allergiát.

2015-ben rettentően elfoglalt docensként dolgoztam, egész nap tanítanom kellett, és még egy könyvet is próbáltam írni az influenzáról. Ironikus módon folyton megbetegedtem, méghozzá súlyosan. Miután az orvosom egy éven belül már a negyedik légúti fertőzést állapította meg nálam, beutalt a fül-orr-gégészetre, mivel meg volt győződve arról, hogy valami nincs rendben az orrüregeim „csővezetékeiben”. A fül-orr-gégész meghallgatta a panaszaimat, elolvasta a leleteimet, majd belenézett az orrüregembe, és a gégémet is megtükrözte.

– Súlyosan irritálja valami – mondta, miközben továbbra is az orrüregem mélyét vizsgálta. – Sokkal jobban, mint amit egy sima fertőzés okozhat. Azt mondanám, hogy allergiás. Igazából ez a baja.

Ez a hír teljesen új volt számomra, hiszen sohasem kínzott a tüsszögés, és nem dugult be az orrom. Nem pirosodott, nem dagadt be a szemem, nem viszkettem, nem voltak kiütéseim, sőt gyomorbántalmaim sem. Amennyire tudtam, semmilyen allergiában nem szenvedtem. Csakhogy ott volt egy specialista, sokéves klinikai tapasztalattal, és azt mondta nekem, hogy valójában egyike vagyok a sok millió allergiában szenvedő amerikainak. És ez az allergia tette nehezebbé az egyébként is túlterhelt immunrendszerem számára, hogy megbirkózzon a szezonális vírusokkal és baktériumokkal – vagyis az igazi mikroszkopikus ellenségekkel ‒, amelyekkel nap mint nap találkoztam. Az immunrendszerem a rossz kiváltó ingerekre reagált, összekeverte az ártalmatlan anyagokat a veszélyesekkel, és olyan kötelességtudóan tette ezt, hogy eközben folyton megbetegedtem.

Kiderült hát, hogy mégiscsak apám lánya vagyok – hasonlóan hiperszenzitív (túlérzékeny) az immunrendszerünk ‒, bár azt továbbra sem tudom, hogy a méhekre is allergiás vagyok-e (de erre később még visszatérek). A következő hónapok alatt lassan megbékéltem az allergiám okozta állandó rejtélyekkel és frusztrációkkal, és kezdtem magamra allergiás betegként tekinteni. Csak az a tudat nyugtatott meg kissé, hogy nem voltam egyedül. Távolról sem. Amint meglepetésszerű diagnózisomat megosztottam másokkal, sok ismerősöm kezdett mesélni a saját étel-, bőr- és légzőszervi allergiájáról. Hirtelen úgy tűnt, minden ismerősömnek van valamilyen allergiás betegsége – csak eddig nyíltan nem beszéltek róla. És ekkor tudatosodott bennem, hogy az allergia sokkal nagyobb probléma annál, mint azt korábban képzeltem.

Mogyoróallergia. Szénanátha. Asztma. Ekcéma. Talán önnek is van frusztráló allergiája vagy allergiával összefüggő betegsége, de az biztos, hogy ismer allergiában szenvedő embert. A legújabb allergiastatisztikák egészen kijózanítók. Az elmúlt évtized során az enyhe, közepes vagy súlyos allergiával diagnosztizált felnőttek és gyerekek száma évről évre gyarapodik. Világszerte emberek milliárdjai – a becslések szerint az emberiség 30-40 százaléka – szenved jelenleg valamilyen allergiás betegségben, és millióknak elég súlyos az allergiájuk ahhoz, hogy komolyan veszélyeztesse az egészségüket. Az allergiának nem kell halálosnak lennie ahhoz, hogy rányomja a bélyegét a beteg egész életére. Az enyhe, mérsékelt vagy súlyos (de nem halálos) allergiában szenvedő emberek is hihetetlenül sokat foglalkoznak a betegségükkel, rengeteg időt kell erre fordítaniuk, és egy csomó pénzt költenek rá. Az allergia akkor is teher, ha nem veszélyezteti a beteg életét. Minthogy azonban általában nem öli meg az embert, a társadalom hajlamos nem komolyan venni ezt a betegséget. Viccelődünk valakinek a gluténérzékenységével és a szénanáthájával anélkül, hogy belegondolnánk, hogy neki ez a betegség valójában milyen érzést okoz. Az aktív allergiában szenvedő ember életminősége általában rosszabb, mint a nem allergiásoké. Gyakrabban szoronganak, és a stressz-szintjük is magasabb. Többször érzik magukat kimerültnek. Nem képesek annyira koncentrálni, és úgy érzik, kevesebb az energiájuk.

Talán már tudja, milyen allergiásnak lenni, mert ön is az. Jó eséllyel bagatellizálja a saját allergiáját, mert már hozzászokott a tüneteihez. Más szavakkal, már nem is várja, hogy valaha is „nagyszerűen” fogja érezni magát, és megbékélt azzal, hogy az állapota az élete legtöbb napján „nem olyan rossz”. De még akkor is, ha az allergiás ember rátalál azokra a módszerekre, amelyek segítségével elviselheti a betegségét, vannak időszakok, amikor nagyon nehéz nem tudomást venni róla. Azokon a napokon, amikor szörnyen sok a pollen. Amikor új vörös, viszkető folt jelenik meg a bőrén. Amikor meghívják vacsorára. Az allergiások jól tudják, hogy a szenvedésük milyen gyakran marad rejtve a nem allergiások elől – miközben a szervezetüket állandóan ingerlik a láthatatlan részecskék milliárdjai: a környezetünket ellepő mikrobák, vegyületek és fehérjék. Immunsejtjeink egy pillanat alatt döntést hoznak arról, hogy elfogadják vagy visszautasítják azt az anyagot, amivel éppen találkoztak. Ez a döntési folyamat életünk során számtalan alkalommal megismétlődik. Az immunsejtjeink lényegében arról döntenek, hogy milyen anyagok válhatnak a szervezetünk részévé (étel), mely ágensekkel tudunk együtt élni (bizonyos baktériumok, vírusok és paraziták), mit tolerálhatunk és ignorálhatunk, és mit nem.

Az emberi immunrendszer egyre érzékenyebbé válik azon természetes és ember alkotta allergének sokaságára, amelyekkel nap mint nap találkozunk. Az a probléma, hogy ennek a jelenségnek az okát még azok a kutatók sem értik teljesen, akik az allergiás reakciók biológiai hátterének felderítésén dolgoznak. Az egyre súlyosbodó étel-, bőr-, rovar-, gyógyszer- és légzőszervi allergiák továbbra is a legnagyobb megoldatlan orvosi rejtélyek közé tartoznak, még a 21. században is. Miért lehet minket ilyen könnyen irritálni?

A diagnózisom után igyekeztem egyre több információt szerezni az allergiáról. Egy sor, egymásból következő kérdésre akartam választ találni. E kérdések a saját személyes sorsommal kezdődtek, majd lassanként áttértek az átfogóbb történelmi, közgazdasági, társadalmi, politikai és filozófiai területekre.

- Mióta léteznek allergiák? Vajon ősi vagy viszonylag új problémáról van szó?

- Súlyosbodik-e az allergiahelyzet? Ha igen, mi okozza ezt?

- Az allergiát inkább genetikai, környezeti vagy emberi okok váltják ki?

- Mit lehet velük kezdeni? „Kijavíthatjuk” az allergiát?

Néhány hetes kutakodás után nem találtam semmilyen kielégítő és könnyen értelmezhető választ. Így ezek a kérdések tudományos utazássá alakultak át a számomra: diagnosztizálnom kellett a 21. századi allergia problémáját. Ez a könyv ennek az utazásnak a történetét meséli el: holisztikus szempontból vizsgálom benne az allergia jelenségét az 1819-es első modern orvosi leírástól a legújabb biológiai felfedezésekig az allergia kezelésével és immunterápiai megelőzésével kapcsolatban.

Könyvemben megpróbálom összefoglalni a 21. századi allergia teljes történetét: Mik az allergiák? Miért szenvedünk bennük, és miért válnak egyre rosszabbá világszerte az allergiastatisztikák? És mindez hogyan befolyásolhatja az emberiség sorsát a gyorsan változó világban? Ebben a történetben eggyé forrnak a legújabb tudományos eredmények, az allergia története, illetve azoknak a betegeknek és orvosoknak a személyes narratívái, akik allergiával küzdenek, és közben igyekeznek megérteni a környezetünkkel ápolt egészen összetett kapcsolatainkat.

Először is megvizsgáljuk, hogy mit tekintettek allergiának a múltban és napjainkban, illetve mit nem. Ahogy az immunológiai – vagyis a fajok immunrendszerét kutató tudományággal kapcsolatos – tudásunk egyre gyarapodott és mélyült, egyre több tünetegyüttesről ismertük fel, hogy az allergiák (vagy az allergiatípusú immunválaszok) közé kell sorolnunk. Ahogy látni fogjuk, az allergiákat nem is olyan egyszerű kategorizálni, diagnosztizálni és számba venni. A legjobb allergiastatisztikák a biztosítókhoz beadott finanszírozási igényeken, kérdőíves felméréseken és kórházi beutalókon alapulnak. De bárhogy is számolunk, az allergiás betegek puszta száma évről évre mindenképpen emelkedik. Ráadásul nem úgy látszik, hogy ez a trend a belátható jövőben véget érne.

Miután megismerkedtünk az allergia alapjaival, megvizsgáljuk az okait magyarázó számos elméletet. Az allergiás immunválasz definíciójától függően találhatunk ősrégi eseteket – Meni ókori egyiptomi fáraó a feltételezések szerint méh- vagy darázscsípéstől halhatott meg ‒, és olyan új allergiafajtákat is, amelyeket csupán a legutóbbi időkben azonosítottak. Az első allergiás reakció klinikai leírását – egy szénanáthás eset elemzését – valamivel több mint kétszáz évvel ezelőtt vetették papírra, és a bizonyítékok arra utalnak, hogy a légzőszervi allergiák az ipari forradalom kezdetéig nem voltak gyakoriak. Az allergia gyakoriságának stabil emelkedését magyarázó elméletek korántsem egyszerűek, és messze nem alakult ki szakmai konszenzus velük kapcsolatban. Aki egyszerű válaszokat keres, ebben a könyvben nem fog találni. Viszont megismerheti a potenciálisan allergiaokozó ártalmak legvalószínűbb kombinációját.

Végül pedig megnézzük, hogy manapság hogyan tudjuk kezelni az allergiát, és mit hozhat a jövő az allergia gyógyászatában. Az elmúlt két évszázad során az allergia kezelése nem sokban változott, de a látóhatáron már feltűntek azok az új típusú, biológiai eredetű gyógyszerek, amelyek esetleg felvillanthatják a legrosszabb tünetek hatékonyabb és kiszámíthatóbb enyhítésének reményét. Ezzel párhuzamosan, ahogy egyre jobban megértjük az allergiás immunreakciók tudományos hátterét, talán jobb szabályokat és szociális irányelveket alkothatunk az allergiások helyzetének megkönnyítése érdekében. Ha végül sikerül megértenünk, hogy mi irritál minket és miért, mi irritált régen és mi irritál ma, az segíthet a jövőben úgy alakítanunk a környezetet, hogy abban mindnyájan jobban tudjunk lélegezni.

Apám a vietnámi háborúban (a szerző fotója)

Ezt a könyvet apámnak ajánlom. Rajongott a könyvekért, egész életében tanult. Bár sosem fejezte be az első egyetemi évét, természettől fogva autodidakta módon sajátította el az újabb és újabb ismereteket, és halála napjáig élvezte, hogy felfedezéseket tehet az őt körülvevő világról. Ebben a tekintetben is az ő lánya vagyok. Nemcsak az allergiára való hajlamát örököltem tőle, de a kíváncsiságát és a folytonos igazságkeresését is – nem számít, hogy az az igazság mennyire bonyolult és nehezen átlátható. Úgy gondolom, hogy az allergia következő oldalakon elmesélt története szórakoztatta, megvilágosította és elképesztette volna apámat. Akár allergiás ön vagy egy hozzátartozója, akár nem, kedves olvasó, azt remélem, hogy mire befejezi a könyvet, nemcsak jobban fogja érteni az allergia hátterét, de újabb kérdések is felmerülnek önben csodálatos immunrendszerünkről és a környezetünkkel való komplex kapcsolatáról. Köszönöm, hogy elkísér erre az utazásra. Induljunk is el!

Tartalom

PROLÓGUS Minden, ami irritál minket

ELSŐ RÉSZ Diagnózis

ELSŐ FEJEZET Mi az allergia (és mi nem)?

MÁSODIK FEJEZET Hogyan diagnosztizálják az allergiát (és hogyan nem)?

HARMADIK FEJEZET Allergiás világunk: az allergia terjedésének vizsgálata

MÁSODIK RÉSZ Elméletek

NEGYEDIK FEJEZET Öröklés – az allergia mint „normális” immunválasz

ÖTÖDIK FEJEZET Amikor a természet felmondja a szolgálatot

HATODIK FEJEZET Mi okozzuk ezt magunknak? Az allergia és a modern életmód

HARMADIK RÉSZ Kezelés

HETEDIK FEJEZET Gyógyír irritáltaknak: allergiakezelés a múltban, a jelenben és a jövőben

NYOLCADIK FEJEZET Az allergiakezelés mint jövedelmező üzletág

KILENCEDIK FEJEZET Mitől hatásos a kezelés? Mérlegeljük az előnyöket és a kockázatokat

TIZEDIK FEJEZET Az allergia társadalmi probléma is

EPILÓGUS Halálos irritáció – allergia a Covid korában

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Pávay Andrea és Torma Lászlóné

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 633 004 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License