Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

ELŐSZÓ

...Ne sírj hát tovább, menj aludni, s ha álom nem jön a szemedre, mesét mondok majd neked... gyönyörű szép tarka mesét; virágokról, drágakövekről, kis madarakról, egy fiatal hercegről s egy kis királykisasszonyról... Mert ezen a világon minden csak mese...

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Louis Couperus

PSYCHE

fordította
Balogh Barna

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-337-8 EPUB
ISBN 978-963-559-338-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
Psyche

első kiadás: 1898
az elektronikus változat az 1922. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító William-Adolphe Bouguerau (1825 – 1905) The Abduction of Psyche
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ

Louis Couperus, Hollandia egyik leghíresebb írója, ki nem régen tért haza Indiából; jelen munkájával vívta ki magának azt a babérkoszorút, mellyel őt a hollandi nép halhatatlan emlékű nagyjai sorába avatta.

Egy amsterdami lap így ír e művéről:

«Különös a tárgy, szokatlan a mythikus varázs, mely mesebeli légkörrel veszi körül az egész regényt. Mintha a véres háborúk vad zivatarában kimerült, elcsüggedt emberek egy varázstükröt látnának maguk előtt, melyben minden lehull róluk, ami anyag, csak lelküket pillantják meg benne. Psychét, az emberi Lelket - aki szenved, sóvárog s a Reményt, e lángoló szárnyú Chimerát kergeti. Emeralda a világon uralkodó Anyagiasságot, Astra a dogmákkal tele, önmagát dicsérő Tudományt, a Faun a Csábítást, Erósz pedig az Ideált allegorizálja. A Szfinx, az Örök Talány, hallgatva nézi a küzdelmet.

Az ember, ki a varázstükör megelevenedett alakjaiban saját életét látja maga előtt elvonulni, az ő fájdalmaival s reményeivel együtt... ugyanúgy szomorkodik és örül Psyche sorsának: mert érzi, hogy nagyon hasonlít hozzá...» (Het Leven.)

Debrecen, 1922 augusztus hó.

A fordító

...Ne sírj hát tovább, menj aludni,
s ha álom nem jön a szemedre,
mesét mondok majd neked...
gyönyörű szép tarka mesét; virágokról,
drágakövekről, kis madarakról,
egy fiatal hercegről s egy kis királykisasszonyról...
Mert ezen a világon minden csak mese...

Metamorphosis

I.

Egy sziklahegység legmagasabb csúcsán emelkedett a hatalmas királyi várkastély háromszáz óriási tornyával a felhők fölé.

Széles, lapályos felföldhöz volt hasonló a hegy teteje s a kastély mérföldek hosszú során át húzódott a messzeségbe; bástyákkal, ormos falakkal, amelyek mérhetetlen távolságon keresztül végre a láthatár kékes ködében vesztek el...

Az egetverő tornyok mindegyike eltűnt a fehér felhők között s az egész kastély, mint egy óriási város emelkedett a magas bazaltsziklatetőn... büszkén, szilárdan...

A kastély körül mind mélyebben s messzebbre, a láthatárig, völgyek sokasága húzódott végtelen sorban.

A horizont megsokszorozódva remegett a felkelő nap játszi sugaraiban; a rózsaszínű mögött ezüstös, a kéklő mögött aranyban tündöklő s a szürkéllő mögött halvány ködszerű; de az utolsót sohasem lehetett látni. Tiszta időben a legutolsók mögött is derengett egy még távolabb levő horizont bizonytalan fénye.

Vég nélkül gyűrűztek a völgyek egymásután s majd egy remegő ködtengerbe tűntek el, majd még élesebben rajzolódott sziluettjük a horizontok színes ívére.

A legmagasabb tornyok tetejét meg-megsimogatták a rózsaszínű felhők, míg odalent egy hatalmas folyam kétségbeesett zuhanással, dörgő vízesés módjára vetette le magát a feneketlen, szédületes szakadékba.

Úgy látszott, mintha a várkastély a csillagok legmagasabbikától egészen a föld középpontjáig ereszkedett volna le.

Az embermagasságú bástyák mentén Psyche sokszor körülbarangolta a kastélyt, a tornyokat s az ormos várfalakat, álmodozó mosollyal az arcán. Aztán felpillantott az égre s kinyújtotta karjait a csillagok felé, vagy lenézett a szivárványszínben tündöklő zúgó víztömegre, mígnem kicsi feje szédülni kezdett s kezecskéivel arcát eltakarva, gyorsan visszahúzódott. Sokáig el tudott ülni egy-egy bástya szegleténél, szemeivel a messzeségbe merengve, mosollyal ajakán; s amint térdét karjaival körülölelve, kicsi szárnyait kiterjesztve, a mohos sziklafalnak támaszkodott, úgy nézett ki, mint egy mozdulatlan pillangó.

Álmodozó szemekkel a láthatár felé merengett...

Akárhogy meresztette azonban szemét, mindig többnek látta azt.

Egészen közel, legelésző báránykákkal és tarka tehenekkel tele völgyek zöldelltek, s egy kanyargó kis folyó túlsó partján, ringó kalászok fölött a közeli falucska háztetői kandikáltak kíváncsian a folyón libegő kis hajókra. Távolabb, messzire elnyúló erdők sötét csíkjai kéklettek; itt-ott dombtetőkkel s hegyláncokkal egybeolvadva, amelyek elmosódó körvonalait helyenként óriási szegletes bazaltsziklák szakították meg. Még távolabb: egy város halvány képe tűnt fel ködszerűen... minaretek, dómok s füstölgő kémények... Majd egy folyó ezüstös szalagja ölelte át ezt a képet is. Még távolabb: opálos, tejfehér színben halványult el a hosszú láthatár; nem csíkoltan többé, hanem mint egy leheletszerű színkeverék, amely a lemenő nap utolsó sugaraiban tündöklött...

...Mintha csak rózsaszínű szigetekkel teli ezüsttavacskák úsztak volna tova a levegő óceánjában, mint remegő, rejtelmes álomvilágok a fénysugaraktól rezgő semmiségbe...

Psyche csak merengett, merengett, nagy, csodálkozó szemekkel...

Ő volt a harmadik királykisasszony; a Múlt Birodalma felett uralkodó öreg királynak legfiatalabb leánya...

Majdnem mindig egyedül volt szegényke. Nővéreit ritkán látta, édesapját is csak egy-egy pillanatra, mikor aludni tért. Ha alkalom kínálkozott, mindjárt elmenekült szunyókáló öreg dajkája mellől s a bástyák mentén barangolva, merengő szemekkel nézte a messzire terjedő birodalmat, mely a semmiségbe oszlott szét...

Óh, hogy vágyakozott, bárcsak egyszer túlmehetne a várfalak zord bástyáin; az erdők, ligetek, városok felé... arra, hol tündöklő tavak, opálszigetek s éteróceánok vannak; aztán tovább, bele a semmiségbe... Vajon átmehet-e majd egyszer a nagykapukon? Óh, hogy szeretett volna barangolni, kutatni, repülni... Repülni, óh repülni, repülni, mint a galambok, fecskék, sasok...

Ő is repdesett gyönge kis szárnyaival; mert törékeny vállacskáin két kis szárny volt; olyan, mint egy pillangóé, átlátszó halványsárga gyapjúból, kármin vörössel, azúrkék és rózsaszínű erecskékkel azon a helyen, ahol a hátához volt nőve. Mindenik szárnyon két finomabb színárnyalatú, csiszolt drágakőhöz hasonló szem izzott.

Hiába repdesett velük, fölrepülni a magasba nem tudott.

Ez volt az ő nagy szomorúsága s ezért mélázott oly sokat. Miért vannak a vállain ezek a szárnyak, ha röpülni nem tud velük? Nem tudott felemelkedni a földről, kicsiny testét nem kapta fel a szellő, mezítelen lábacskái a szilárd talajhoz tapadtak s csak csodafinomságú fátylát - mely meztelen fehér tagjait fonta körül, - libegtette meg egy kissé a szárnyacskái által keltett fuvallat.

II.

Repülni, óh repülni!...

Bár irigyelte a madaraktól, hogy repülni tudnak, mégis nagyon szerette őket. Kény érmorzsákat s búzaszemeket adott nekik, sőt egyszer egy galambot mentett meg egy csúnya nagy sas karmai közül.

A fátyla alá, mellére rejtette a kis pihegő jószágot s kezecskéivel bátran elűzte a sast, amely kiterjesztett szárnyakkal ijedten menekült. Óh, kutatni, kutatni...

Nagyon szerette a virágokat s szívesen kereste fel erdőkön, mezőkön a még általa ismeretlen fajtákat. Aztán a bástyafalak közt levő kis kertjében, a sziklás, füves talajba palántálta őket s ha rájuk nézett, rögtön kinyíltak a bimbók, ha megsimogatta őket, jobban nőttek a szárak s ha egy kis elhervadt virágot csókolt meg, az ép oly friss lett, mint azelőtt.

Óh, ha örökké barangolhatna!

Most csak a bástyák mentén vándorolgatott, vagy pedig a lépcsőkön át s az erődítményeken keresztül lopódzott az udvarra. A kapuknál azonban mogorva, szakállas őrök állottak, állig páncélosan s harsogó hanggal telt kürtökkel a vállukon. Tovább nem mehetett... s így visszabarangolva lelátogatott a nagy boltozatos pincékbe s kriptákba, ahol szent pókok fonták hálójukat. Ha véletlenül megrémült, lélekszakadva futott a végnélküli folyosókon át, mozdulatlan vaslovagok sorai között, míg vissza nem érkezett a rokka mellett bóbiskoló dajkájához.

Óh, hogy szeretett volna lebegni!...

Lebegni, a szellők hátán, a legtávolabbi horizontig, a tejfehér, opálos színű sejtelmes színgyűrűkbe! Lebegni a csodásszínű tengerek s szigetek felett, amelynek alakját s leheletszerű színárnyalatát mintha minden pillanatban megváltoztatná a legkisebb szellőcske is. Hisz’ nem is lehet oda halandó lábbal hatolni... csak ő tudna oda szárnyacskáival, mint egy kis madár, vagy mint egy tündér csendesen átlebegni, hogy ezen csodás álomvilág fenséges tájaiban gyönyörködhessék...

Oh, repülni, kutatni, barangolni, lebegni a szellők karjain...

Órák hosszat álmodozott a bástyák tövében, a messzeségbe bámulva... s amint kis kezeivel térdét körülölelve, szárnyacskáit kiterjesztette, úgy nézett ki, mint egy mozdulatlan pillangó.

III.

Emeralda - így hívták a legidősebb nővérét, - ragyogóan szép volt; egy birodalmi hercegnő sem közelíthette meg szépség tekintetében. Magas, fejedelmi alakja volt s mindig büszkén, fennen hordta fejét, már annak tudatában is, hogy az öreg király halála után ő fog a Múlt Birodalmának trónján uralkodni. Féltékeny volt leendő hatalmára s ezért minden herceget kikosarazott, aki csak kezéért versengett. Mindig parancsot fosztogatott s csak atyja előtt hajtotta meg fejét. Drágakövekkel kirakott aranyszínű nehéz brokátot és hosszú hermelinszegélyű selyemköpenyt viselt s aranyvörös hajában mindig a legnemesebb drágakövekkel kirakott diadém ragyogott. Szemei is drágakőből voltak: két gyönyörű zöld smaragd, melyekben fekete karbunkulus volt a pupilla. Titokban az emberek azt sugdosták, hogy a szíve is egy óriási rubintból van kifaragva.

Óh, hogy félt tőle Psyche!

Ha a kastélyon át járkált s meglátta hirtelen Emeraldát jönni fáklyás kísérete közt, apródjaival, uszályhordozó udvarhölgyeivel s húsz alabárdosával, úgy megrémült szegényke, hogy mindjárt egy ajtófüggöny mögé rejtőzött. Mikor pedig Emeralda aranytól csörgő aranyköpenyében elsuhogott mellette, az alabárdosok dörgő léptei közt, Psyche szívecskéje úgy vert, mint egy kis óramű: tik-tak, tik-tak… s csaknem közel volt az ájuláshoz... Majd behunyta szemeit, hogy ne találkozzék Emeralda zöld smaragdjainak hideg tekintetével, mely áthatott a függönyön keresztül is s nagyon jól látta Psychét, bár úgy tett, mintha nem vette volna észre. Mikor pedig Emeralda már messze volt, Psyche gyorsan kirohant a teremből, fel a magas bástyatetőkre, mély lélegzetet véve, mellére szorította kis kezeit s szárnyacskái még sokáig remegtek a visszafojtott rémülettől.

Astra, - így hívták a második hercegnőt.

Egy élő csillagot viselt a fején s borzasztó tudományú volt; többet tudott, mint a birodalom összes bölcsei s tudósai, akik mind hozzáfordultak tanácsért. A kastély legmagasabb tornyában lakott s boltozatos ablakai alatt gyakran látott ködszellemekhez hasonló felhőfoszlányokat úszkálni. Sohasem hagyta el lakását... Pergamen-tekercsek s óriási földgömbök vették körül, amelyeket ujjának egyetlen nyomásával igazgatott. Majd órák hosszáig tartó töprengés után egy nagy fekete márványtáblát körökkel húzott tele s hosszú összegeket számolgatott ki oly nagy sorban, melyeket egy halandó sem tudott kiolvasni. Sokszor körül volt véve az ország bölcseivel, sőt gyakran maga a király is figyelemmel hallgatta leányát, amint az lassú, de biztos hangon magyarázott. Mivel az egész világ bölcsessége birtokában volt már, megvetette ezt a földet s tornyának teraszán mérföldhosszú teleszkópot építtetett, mely a határtalan űr végtelenségébe irányult. Ha a bölcsek eltávoztak s ő egyedül maradt, rögtön felment obszervatóriumába, hogy a látcsőkolosszuson keresztül a mindenség összes pontját kifürkéssze. A foglalatnélküli csiszolt gyémántlencséken át az emberek előtt ismeretlen új csillagokat látott, amelyeknek aztán ő maga adott nevet. Új naprendszereket fedezett fel, melyek körül tűzspirálok gyűrűztek a világűr mérhetetlenségébe... ő pedig csak nézett folyton a teleszkópon át, mert tudta, hogy ezen naprendszerek mögött más szférák, empyriumok is vannak, s még odább a végtelenségben... ott tündöklik a rejtelmes Rózsakapu... csillagokból kirakva, amelyet ő sohasem bírt meglátni...

Psyche gyakori bolyongása közben néha félénken, kíváncsian bekopogtatott Astrához, aki kegyesen beengedte.

Amint Astra a nagy táblán számolt, a kis Psyche csodálkozva nézte nővére csillagát, mely oly élénken ragyogott a homloka felett... hollófekete hajában. Egyszer-máskor ő is felment a teraszra s belebámult a teleszkópba, de nem látott mást, mint nagy fényességet, amitől a szemei megfájdultak...

IV.

Este, mielőtt Psyche aludni ment, mindig betért édesatyjához.

Jó százéves lehetett már az öreg, övig érő ezüstös szakállal. Többnyire a birodalom történetéről szóló pergamentekercsekből olvasgatott, melyeket a miniszterek hoztak be neki naponként.

Este azonban felkapaszkodott Psyche apja térdére, hogy fehér szakálla mögé bújjon, vagy a lábához kuporodott, hosszú talárjának ráncai közé s ekkor az írott tekercsek felkunkorodva hullottak a földre s a mindenható nagy uralkodó száraz kezei legfiatalabb leánya, a kis szárnyas hercegnő fejecskéjét cirógatták.

- Apácskám, - kérdezte egyszer Psyche, - miért vannak nekem szárnyaim, ha még repülni sem tudok velük?

- Ne is repülj te gyermekem, nagyobb biztonságban vagy itt mellettem, mintha madárka volnál fenn a levegőben.

- De hát miért vannak akkor szárnyaim?

- Azt nem tudom csak úgy egyszerre megmondani leánykám...

- Miért vannak nekem szárnyacskáim, miért visel Astra élő csillagot a homlokán s miért vannak Emeraldának drágakőből a szemei?

- Mert királykisasszonyok vagytok s azok mások, mint a többi lányok.

- Mondd apácskám, - suttogta Psyche titokzatosan, - miért van Emeraldának rubin szíve?...

- Ej, gyermekem, hogy gondolhatsz ilyet; szemei smaragdból vannak ugyan, mert hercegnő, - éppúgy visel Astra csillagot s te két kis szárnyat, de bizony emberi szíve van neki is.

- Nem apácskám, nem; az ő szíve drágakőből van.

- Ki mondja azt gyermekem?

- Az apródjai, a dajkám, a kapuőrök s a bölcsek, akik Astrához járnak.

Az ősz király nagyon szomorú lett egyszerre; egymás szemébe néztek s megölelték egymást, mert Psyche nagyon félt; mindig remegett, ha Emeraldára gondolt.

- Kis Psychém, - kérdezte ősz atyja, - megfogadsz nekem valamit?

- Igen apácskám.

- Kis Psychém, úgy-e mellettem fogsz mindig maradni? Itt biztonságban vagy; a világ pedig oly nagy... oly rossz. Tele van a világ csábítással és talánnyal. Szárnyas lovak repülnek a légben, óriási szfinxek guggolnak a sivatagokban s ördöngős faunok vándorolnak az erdőben... A világban az emberek könnyeket sírnak, melyek patakokká nőnek s ott legnemesebb jogukat ajándékozzák el múló gyönyörökért... Maradj nálam Psyche, sohase barangolj el messze, mert a mi várkastélyunk alatt az Alvilág izzik!... Az élet pedig olyan, mint egy kegyetlen kőszívű királynő....

- Drágakőszívű, mind Emeralda, - gondolta Psyche csendesen.

...Aki vad diadalmenetben győzelmi kocsijával legázolja a legkedvesebbeket, a leggyöngédebbeket, kik ott halnak meg agyongázolva, a kerekek által szántott mély barázdákban... Óh Psyche, kis Psychém, ígérd meg, hogy itt maradsz ebben a magas, biztos várkastélyban; mindig itt maradsz édesapád mellett!

Ő azonban nem értette meg édesapját, aki most tágra nyitott s kimondhatatlan szomorúsággal telt szemekkel nézett el fölötte a semmiségbe. Meg akarta vigasztalni... Meztelen karocskáival megölelte s mintha csak eltűnt volna nagy ezüstös szakálla közt, amint enyelegve suttogta:

- Mindig melletted maradok... hallod, apácskám... Az öreg király szívére szorította pici leánykáját... mert úgy érezte, hogy nemsokára meg fog halni.

V.

Psyche gyakran egyedül volt, de sohasem unatkozott; ott voltak a virágjai, a kis madarak, a pillangók, amelyek azt hitték, hogy ő csak egy nagyobb nővérük; ott voltak a kis smaragdszínű gyíkok, amikkel játszadozva, ezüst fátylába burkolta őket; a mély várárokban úszkáló hattyúk, amelyek követték, ha végigfutott a zöld partokon. Ott voltak a messze, távoli szigetekről, túlvilági tájakról erre szálló felhők; a szél, mely balladákat énekelt neki; az eső, mely rázuhogva, csillogó gyöngyszemekkel szórta be szárnyacskáit. Nagyon szeretett volna játszani a csarnokokban levő apródokkal is, együtt kacagni a csatlósokkal s hallgatni a kapuk előtt álló szakállas alabárdosok elbeszéléseit. Ő azonban királykisasszony volt, tudta, hogy ezt nem szabad tennie s így mindig méltóságteljesen lépdelt el mellettük, szűziesen fehér, vékony fátylában, amely törékeny kis tagjait félig meztelenül hagyta. Ez a nemes meztelenség volt az ő hercegnői kiváltsága, amelyet szárnyacskáival együtt még bölcsőjében a Születés Tündére ajándékozott neki, épen úgy, mint Emeraldának a Drágakövet s Astrának a Csillagot. Psyche sohase hordhatott drágakövet vagy csillagot, de Emeralda s Astra sem járhattak soha meztelenül. Mindenik királylánynak megvolt a maga előjoga s a születési kiváltsága. Csodálatos, elragadó látvány volt, amint Psyche szűzies meztelenségében, fehér fátylával s kárminvörös szárnyacskáival tovalibegett a fegyvertartók s katonák sorai közt, akik kardjukkal vagy alabárdjaikkal tisztelegtek a nimfa-fehér kis hercegnő előtt.