Nick Bradley

MACSKA
A VÁROSBAN

Kossuth Kiadó

Tartalom

Tetoválás

Elhullott szavak

Street Fighter II (Turbo)

Szakura

Isikava nyomozó: 1. számú feljegyzés

Kínai írásjegyek

Őszi falevelek

Copycica

Bakeneko

Isikava nyomozó: 2 . számú feljegyzés

Omacuri

Trofallaxis

Hikikomori, Futoko és Neko

Isikava nyomozó: 3. számú feljegyzés

Megnyitóünnepség

Köszönetnyilvánítás

JAPÁN KIFEJEZÉSEK ÉS FOGALMAK MAGYARÁZATA

Impresszum

Szüleimnek, mindenért…
…és véreimnek, a többiért

Hagivara Szakutaró: A kék macska

Rajongva szeretni e várost jó dolog

Csodálni házait ugyanúgy jó

Kedves nők lágy lépteit

Nemes lelkek folyamát

Mint hömpölyögnek népes utcákon át

Cseresznyefák sorfala közt

Hol az ágon verébhad dalol.

E hatalmas város éjében

Csak egy kóbor kék macska árnya pihen

Macskaárny dalolja az emberiség bús dalát,

A boldogság kék árnya ő, melyért szívem eped.

Árnyakat kergetek szüntelen

Tokiót vágytam, ha hó is takart mindent

De lásd, sikátorban, dideregve,

Rongyos koldus dől a falnak némán –

Mondd, álmodik-e még? Talán.{1}

(1923)

Tetoválás

Kentaró ajkához emelte a forró kávéscsészét, és ráfújt a gomolygó gőzre. Tetoválószalonja hátsó helyiségében halvány fény derengett, és a laptop képernyőjének kékes ragyogása fakó árnyakat rajzolt piszkosfehér borostájára. Szemüvegében egy weboldal hosszú linklistája tükröződött, mely lassan gördült fölfelé. Keze vezeték nélküli egeret markolt, melynek gombjait zsíros ujjnyomok pettyezték. A kávé túl meleg volt még. Letette hát az asztalra, épp a poháralátét mellé, és lustán megvakarta az ágyékát.

Rákattintott az egyik linkre, a következő pillanatban már meg is jelent egy betöltősáv.

Aztán rövid szünet, és elindult a webkamerás élő közvetítés. A képernyőn egy hálószoba volt látható. Parányi lakás, a polcokon jogi tankönyvek. Biztos valami egyetemista lakik itt. Az ágyon egy ölelkező pár. Csókolóztak. Meztelenül. Mintha nem is létezne körülöttük világ.

Kentaró csak ült, és nézte őket. Aztán lehúzta a sliccét, és benyúlt.

Ekkor szólalt meg az ajtó feletti csengő. Kentaró ledermedt.

– Hahó? – hallotta egy lány hangját az ügyféltérből.

– Bocs, egy pillanat! – Lecsapta a laptop fedelét, gyorsan összeszedte magát, és kiment, hogy fogadja a vendéget.

Az ajtóban egy középiskolás lány állt. Első ránézésre teljesen átlagosnak tűnt. A szokásos matrózblúzos egyenruha volt rajta hosszú fehér zoknival, és bubifrizurát viselt. A haját viszont szőkére festette, hogy valamelyest kitűnjön a többiek közül, de manapság mindenki ezt csinálta. Végzősnek látszott. Valószínűleg csak tévedésből nyitott be ide.

– Miben segíthetek, kisasszony? – Kentaró igyekezett elővenni a legjobb modorát.

– Tetoválást szeretnék – szegte fel az állát a lány.

– Ó, kisasszony… Megkérdezhetem, hogyan talált rá erre a szalonra?

– Egy barátom ajánlotta.

– Akit úgy hívnak, hogy…?

– Az nem lényeges. Tetoválást akarok – mondta a lány, és már indult is volna befelé.

De Kentaró a falhoz támasztotta a kezét, és elállta az útját.

– Kisasszony, ne butáskodjon. Maga még túl fiatal a tetováláshoz.

A lány a karjára pillantott.

– Tizennyolc vagyok. És ne hívjon kisasszonynak!

Kentaró zavartan leengedte a kezét.

– Biztos, hogy alaposan átgondolta ezt?

– Igen. – A lány mélyen a szemébe nézett. – Tetoválást akarok.

– Talán jobb lenne, ha most szépen hazamenne, és pár napot várna még a döntéssel.

– Már eleget gondolkodtam rajta. Tetoválást akarok, és kész.

– De lehetnek bizonyos tényezők, amiket esetleg nem vett számításba. Nem mehet majd például onsenbe.

– Nem vagyok oda a termálfürdőkért.

– Az emberek esetleg jakuzának nézik majd. Ami ijesztő is lehet egy ilyen szép leányzó esetében, mint maga.

A lány a szemeit forgatta.

– Nem érdekel, mit gondolnak mások. Tetoválást akarok.

– Drága mulatság, akár hárommillió jenbe is kerülhet.

– Van pénzem.

– Nézze, én itt teborit csinálok, vagyis hagyományos módon dolgozom, kézzel. Nem vagyok olyan kontár, mint a sibujai selyemfiúk a cuki kis gépeikkel. Néha még azok a kemény gengszterek sem bírják ezt a fájdalmat, akik idejárnak.

– Én bírom a fájdalmat – mondta a lány, és megint mélyen Kentaró szemébe nézett. A férfi ekkor vett észre valamit a pillantásában: egy olyan lágy, szinte áttetsző, zöldes ragyogást, amit japán ember tekintetében még soha nem látott.

– Na, arra kíváncsi vagyok… – fordította meg Kentaró az ajtón a kis táblát, hogy kifelé a ZÁRVA felirat látsszék, és intett a lánynak, hogy kövesse. – Jöjjön ide hátra, megbeszéljük.

Azzal felkattintotta a mennyezeti világítást, és beléptek a hátsó helyiségbe. Itt volt az ágyszerű asztal, amelyen az ügyfelek feküdni szoktak, a falakat pedig rengeteg fénykép borította korábbi kliensekről: sziszegő sárkányok, tátogó koj pontyok, félmeztelen nők, sintó istenek és míves kandzsik, amelyek az ügyfelek meztelen hátát, fenekét vagy karját díszítették. A többségük valóban jakuza volt.

Kentaró egy öreg aszakuszai mestertől tanulta a szakmát, és mindenki tudta róla, milyen komolyan veszi a művészetet. Semmit sem szeretett jobban, mint tiszta bőrfelületre tetoválni, az emberek testét használva vászonként, történeteket életre hívni tintával. Az egyetlen, ami megközelítette az emberi testen létrehozott remekmű alkotásának örömét, az a fölény volt, amit a gengszterek felett érzett, akiken dolgozott.

„Ez most egy kicsit csípni fog” – mondta nekik. Mire ők: „Ne aggódj, bírni fogom.”

Persze, mind ezt mondják.

Aztán amikor munkához látott, rögtön érezte a fájdalmukat a mozdulataikban, az izmaik finom rezdülésében, ahogy a fogukat csikorgatták, míg ő a mesterétől tanult hagyományos technikával, a fémtűkkel szelíden faragta a testüket, örökre rájuk festve kezének nyomát. Hatalmas elégtétel volt ez számára, felette állni e királyoknak, az alvilág urainak. Kreatív zsenijét pedig senki nem merte megkérdőjelezni. Csakis ő dönthette el, milyen kép és milyen történet válhat eggyé az ügyféllel, s lesz annak szerves részévé olykor még az illető halála után is. Ha valamelyikük a Kórbonctani Múzeumnak adományozta a bőrét, a tetoválást kivágták belőle a hamvasztás előtt, gondosan kezelték és eltárolták. Kentarónak számos munkája díszelgett már a múzeumi vitrinekben.

Tudta, hogy ő a legjobb, és ezt a jakuzák is elismerték. Nagyra tartották mint művészt. Női ügyfelei viszont alig akadtak, a női jakuzák is máshová jártak.

Most viszont itt állt előtte egy nő, aki láthatólag a kliense akar lenni.

– Hova üljek? – kérdezte a lány.

– Egy pillanat! – Kentaró odahúzott egy széket a sarokból a sajátja mellé. – Tessék, foglaljon helyet!

A lány óvatosan leült, két kezét az ölébe ejtette.

– Szóval, milyen tetoválást szeretne?

– A várost.

– A várost?

– Tokiót.

– Ez nem éppen… szokványos.

– Na és? – villant megint a lány szeme.

– És hová szeretné?

– A hátamra.

– Na, az nem lesz egyszerű…

– Nézze, uram! Meg tudja csinálni, vagy sem?

– Persze hogy meg. Semmi szükség erre a goromba hangnemre. Csak ki kell találnom, hogyan. – Állát a kezére támasztotta, rápillantott a lecsukott laptopjára, majd hirtelen eszébe ötlött valami. – Várjon csak egy kicsit!

Felnyitotta a laptop fedelét, és türelmetlenül csapkodta a billentyűzetet, míg a gép ismét életre kelt. Aztán megint bejött a webes közvetítés képe: egy lány eltorzult arca látszott, akit éppen hevesen döngöltek hátulról. A laptop hangszórójából fojtott nyögések törtek elő.

Kentaró villámgyorsan bezárta a böngészőt.

Az arca szinte lángolt. Lopva a mellette ülő lányra pillantott, aki viszont a falra kitett fotókat nézegette, Kentaró korábbi ügyfeleinek tetoválásait. Ezt megúszta. Hajszál híján.

Nyitott egy új böngészőt, és rákattintott egy könyvjelzőre, ami a Google térképhez vezetett. Amint betöltött, beírta a keresősávba: „Tokió”. A térkép ráközelített, és a város képe jelent meg előttük. Kentaró műholdas nézetre váltott, tovább nagyított, és feltűntek a részletek is: utak, utcák és épületek rácsozata, keskeny sikátorok mentén kígyózó csatornák, a széles öböl és a vasúti sínek erezete, amelyek nap mint nap emberek millióit pumpálták a város testébe.

– Ez lenyűgöző – mondta a lány. – Ezt kérem a hátamra.

– Az lehetetlen – felelte Kentaró.

– Azt mondták, maga a legjobb – sóhajtott a lány. – Tévedtek volna?

– Ezt senki sem tudná megcsinálni.

– Biztos vagyok benne, hogy van az a pénz.

– Ez nem pénzkérdés. Hanem képesség kérdése. Én vagyok az egyik utolsó igazi horisi Tokióban.

– Akkor? Mi a gond?

– Időbe telik. Ez legalább egy év, de ha jobban belegondolok, inkább négy. – Levette a szemüvegét, és izzadt tenyerével megdörzsölte az arcát.

– Nekem van időm.

– Fájni fog! – Kentaró elfojtott egy mosolyt.

– Mondtam már: bírom a fájdalmat.

– Meztelenre kellene vetkőznie, és arccal lefelé feküdnie az asztalon.

– Nem gond. – A lány rögtön el is kezdte kigombolni az ingét a szégyenlősség leghalványabb jele nélkül.

Kentaró forró keménységet érzett a gyomrában, és gyorsan a padlóra szegezte a tekintetét. Aztán kilépett a fürdőszobába, hogy hozzon egy flakon babaolajat. Erre amúgy semmi szükség nem volt, de az az ötlete támadt, hogy ürügyként használhatja arra, hogy megérintse a lány testét. Közben eszébe jutott a mestere, aki bizonyára forog a sírjában, ha látja ezt a babaolajas trükköt. Mire visszaért, a lány már ott feküdt az asztalon anyaszült meztelen, arccal lefelé. Kentaró alig hitt a szemének. A bőre hibátlan volt. Makulátlan. Hátának alsó részén az izmok finoman vezettek kerek csípőjéhez, majd tovább az erős, formás combok felé. Nagyot nyelt, ahogy közelebb lépett.

– Khm… be kell kennem a hátát olajjal.

– Ahogy gondolja.

A lány kicsit fészkelődött.

Kentaró kinyomott egy adag olajat a jobb kezébe. A flakon fingó hangot adott, mire ő majdnem bocsánatot kért, de gyorsan meggondolta magát. Visszatette a kupakot, és lassan elkezdte bedörgölni az olajat a lány bőrébe, ami megcsillant a lámpák fényében, és az a forróság, amit Kentaró az imént a gyomrában érzett, szép lassan megindult lefelé.

– Szóval… hogy hívják?

– Naomi.

– Hm, Naomi… nagyon szép név. És… van barátja?

A lány egy kicsit oldalra fordította a fejét, és zöld szeme keményen Kentaróra szegeződött. Kentaró egy pillanatra meglátta a lány mellét.

– Na, ide figyeljen, öreg! Hagyjuk a hülye dumát! Én tetoválásért jöttem ide, semmi más nem érdekel. Láttam, mit bámult a laptopján. De nekem mindegy, felőlem mindenki azt csinál, amit akar. Mondjuk, nem tudom, mit szólna az a párocska, ha megtudnák, hogy a webkamerájukon keresztül maga leskelődik utánuk. Ezen talán elgondolkodhatna kicsit. De engem hagyjon ki a perverzióiból. Én itt fizetek egy szolgáltatásért, úgyhogy lesz szíves szakemberhez méltóan viselkedni. Érthetően fejeztem ki magam?

Kentaró olajos keze ernyedten lógott a levegőben.

– Mi? Leskelődés? Webkamera? Fogalmam sincs, miről beszél…

– Hagyja a süketelést! Nem vagyok kíváncsi rá. – A lány visszafeküdt. – Amúgy meg lent van a slicce.

Kentaró lenézett a nadrágjára, gyorsan felhúzta a cipzárt, és munkához látott.

Kentaró mindig is igazi mestere volt a szakmájának. Képes volt órákig egyetlen pontra koncentrálni, és általában az ügyfél kért szünetet, mielőtt ő elfáradt volna. Amikor tetovált, minden tudását és szenvedélyét beleadta a munkába, és a kollégák is mind elismeréssel adóztak precizitásának.

Naomi a következő hónapokban rendszeresen felkereste, valahányszor csak ideje engedte. Kentaró pedig mindig örömmel fogadta. Aszakusza legjobb késárusaitól vásárolt, különlegesen finom tűkkel dolgozott.

Elkezdte felvinni Tokiót a lány bőrére: a hátára, vállára, a két karjára, a fenekére és a combjára. Az utakkal kezdte, az épületek körvonalaival, a folyók szalagjaival. Először csak a körvonalakat rajzolta meg, a színezésen csak később fog gondolkodni. Először Tokió sziluettjét kell megalkotnia, a város üres, csontvázszerű körvonalait, csak ezután jöhet majd az árnyékolás, a részletek kidolgozása. A teljes mű valóban évek alatt készülhet csak el, így Naominak rendszeresen el kell jönnie, ő pedig minden alkalommal csak egy-egy részletet fog tudni tökéletesíteni – arról nem is beszélve, hogy figyelembe kell venni a lány tűrőképességét is, mármint a fájdalom terén.

Kentaró teljes odaadással vetette bele magát a város megmintázásába. Mint mindig, most is hagyományos tebori technikával dolgozott: fémtűivel mélyen véste be a vonalakat Naomi bőrébe. A lány kétségkívül az egyik legkeményebb ügyfél volt, akivel valaha dolga akadt. Meg se rezzent a fájdalomra. Kentaró nagyítót erősített a szemüvegére, hogy a legapróbb részleteket is tökéletesen kidolgozhassa, mikroszkopikus pontossággal formálva meg minden elemét a városnak, amely távolról nézve is megőrizte szerkezetét.

Egyetlen dolog okozott nehézséget: egyszerűen képtelen volt fejben tartani a város egészét munka közben. Mindig csak egy-egy részletre tudott összpontosítani, és a laptopján kinagyított térképre kellett támaszkodnia. Korábbi munkáival ellentétben, amelyeknél alkotás közben mindvégig látta maga előtt a teljes képet, Tokió makroszkopikus léptéke túl sok volt ahhoz, hogy az emberi elme egyszerre képes legyen befogadni.

Már a körvonalak kialakítása is több ülést vett igénybe. Az utolsó részlet, amelyet befejezett, a saját szalonja volt Aszakuszában. Úgy tervezte, hogy magát a szalon tetejét üresen hagyja, hogy ott, a hagyományoknak megfelelően, a saját szignóját helyezze majd el.

Miután a város körvonalait fekete tintával már megrajzolta, megkezdődött az árnyékolás és a színezés. Sibujával kezdte.

– Hm… – állt le elgondolkodva.

– Mi a baj? – kérdezte Naomi, kissé felemelve a fejét.

– Azon tűnődöm, hogy a sibujai nagy kereszteződésbe tegyünk-e embereket, akik épp átsietnek a zebrán, vagy inkább álljon mindenki a járdán a zöld jelzésre várva.

– Nem kérek embereket.

– Hogyan?

A lány visszahajtotta fejét az asztalra, és lehunyta a szemét.

– Csak a várost akarom. Emberek nélkül.

– De a város nem létezik emberek nélkül.

– Az engem nem érdekel. Az én hátam, az én tetoválásom. Én fizetek.

– Hm…

Kentaró érezte, hogy felhorgad benne a büszkeség. Igaz, hogy Naomi pontosan fizetett, és kiváló ügyfél volt. Ő viszont Tokió egyik legjobb tetoválóművésze, és az ügyfelei mindig elfogadták a javaslatait, nem akarták ők megmondani, mit tegyen, és mit ne tegyen. A kérés sértette a benne élő művészt, de ahogy a japán mondás tartja: kjaku-szama va kami-szama deszu – az ügyfél isten.

A lány nem akar embereket. Rendben. Az állatok viszont nem emberek, ugyebár?

Magában elmosolyodott, és rajzolt egy kicsi, háromszínű macskát, pontosan a sibujai Hacsikó-kutyaszoborral szemközt. Aztán folytatta a munkát.

Ahogy haladt az árnyékolással, Kentaró kezdett egyre jobban becsavarodni.

Naomi munka közben szóval tartotta, arra kérve, meséljen neki a városnak azokról a részeiről, amelyeken éppen dolgozik. Azt is megmondta, hogy melyik évszakot szeretné az egyes helyszínekhez, Kentaró pedig vörösre színezte az őszi juharfákat, élénksárgára a páfrányfenyőket, vagy halvány rózsaszínes fehérre a szakurát az Ueno parkban tavasszal.

– Most hol tartasz? – kérdezte Naomi.

– Ginzánál. Épp most fejeztem be a Nakagin-tornyot.

– Remek. Ginzában legyen tél!

– Értettem – mondta a férfi, és elkezdte megfesteni a finom, fehér havat, amely az éjszaka csendjében hullott. A város a keze alatt szép lassan évszakokból szőtt, színes takaróvá formálódott.

Gyakran megesett, hogy miután Kentaró egy városrészt kidolgozott, és mesélt róla Naominak, a lány a következő alkalommal úgy tért vissza, hogy közben fel is kereste a helyet. Ilyenkor apró ajándékokat is hozott: édességet Harajukuból, gjozát Ikebukuróból… Kentaró az ilyesmitől mindig zavarba jött, és érezte, hogy az arcát elönti a pír.

Volt, hogy zöld teát kortyolgattak együtt, Naomi pedig elmesélte, miket látott, mit tapasztalt: beszélt az új olimpiai stadion építéséről, amely mellett elsétált, vagy az adott városrészben látott emberekről, akik ott élték hétköznapi életüket. Kentaró csendben hallgatta, sosem szakította félbe.

Egy alkalommal, egy hosszabb munkamenet szünetében, míg ő a szerszámait tisztogatta, Naomi rámutatott egy vaskos művészeti albumra, amely Utagava Kunijosi ukijo-e-nyomatait tartalmazta, és erről kérdezett. Kentaró levette a könyvet a polcról, és megengedte a lánynak, hogy egy fotelban üldögélve átlapozza. Utagava mindig is inspirálta őt. Még annak idején a mestere mutatta meg neki ezeket a munkákat, és hónapokon át gyakoroltatta vele a nyomatok másolását, mielőtt még egyáltalán tűt foghatott volna a kezébe. Naomi az ölébe fektette a könyvet, és lassan forgatta a lapokat.

– Ezek elképesztőek! – mondta. Alaposan szemügyre vett minden képet, és ujjával időnként végigsimított a macskák és csontvázszerű démonok vonásain.

– Bizony, ő valódi legenda volt – sóhajtott Kentaró.

– Ezt imádom! – koppintott Naomi az egyik lapra, és Kentaró odanézett. Az az udvari jelenet volt, amelynek hátterében egy kísérteties macskafej lebegett. Macskák ágaskodtak két lábon, emberként táncoltak, fejükön zsebkendővel, karjukat széttárva.

– Aha… – Kentaró elfojtott egy kuncogást, eszébe jutott az az aprócska csíny, hogy egy helyütt ő is épp egy macskát tetovált a lány hátára.

– És ezt nézd! – emelte fel Naomi a könyvet. – Macskákká változtatta a kabukiszínészeket!

– Ez valóban különleges történet – mondta Kentaró. Letette a szerszámokat, és odalépett a lány mögé, hogy a válla felett a könyvbe pillanthasson.

– Meséld el! – kérte a lány, s közben felnézett rá azokkal a különösen zöld szemekkel.

– Hát, tudod, akkoriban a kabuki vad és féktelen mulatság volt, mondhatjuk úgy is, hogy tulajdonképpen orgia lett belőle.

– Jól hangzik – vigyorgott Naomi pimaszul.

– Nos, a kormány nem így gondolta. Úgyhogy egyszerűen betiltották a kabukiszínészek mindennemű művészi ábrázolását.

– Ezt a hülyeséget!

– Hát, igen. Mindenesetre Utagava ezért helyettesítette macskákkal a színészeket, így játszotta ki a cenzúrát.

– Ravasz. – Naomi megint a képet nézte, amelyen három kimonós macska ült egy alacsony asztal körül, épp samiszenen játszottak.

– A mesterem rajongott érte.

– És hol van most a mestered?

– Meghalt. – Kentaró a falon lógó fényképre mutatott. – Ő volt az, ott.

Naomi egy mogorva férfit látott a képen Kentaróval, aki jóval fiatalabb volt, mint most. Itt álltak ugyanennek a szalonnak az ajtajában.

– Nagyon komolynak tűnik.

– Komoly is volt. Pokolian szigorú. Hajnali négykor keltem, egész nap a szalont söpörtem, meg takarítottam. Két évig hozzá se nyúlhattam a tűkhöz, és persze az ügyfelek bőréhez sem. A vén szörnyeteg! – csóválta a fejét, de azért mosolygott.

Naomi elgondolkodva nézett a férfira.

– Neked miért nincs tanítványod?

Kentaró halkan felsóhajtott, és ezúttal nyoma sem volt a szokásos leereszkedő hangnemnek.

– Hol is kezdjem…

– Mondjuk, az elején – vont vállat a lány.

– Hát, tudod… a kormányunk megint csak remek munkát végzett: rossz hírét keltette az irezuminak, ahogy annak idején a kabukival is elbánt a cenzúra. A tetoválást egy idő után mindenki a bűnözéssel azonosította, ezért aztán ma már szinte senki sem akarja kitanulni ezt a mesterséget. Jóllehet hajdanán nagy becsben tartották a tetoválásokat; a tűzoltóknak például mindig volt. Persze őket szerették és tisztelték az emberek, nem úgy, mint ezeket a durva gengsztereket, akik manapság mindenki előtt hencegnek a tetkóikkal. De eltértem a tárgytól… Hol is tartottam?

– Ott, hogy miért nem akar senki horisi lenni.

– Ja, igen! Persze, Sibujában szép számmal akadnak azért olyan amatőrök, akik mindenféle modern technikát használnak. De a tebori módszert már senki sem akarja megtanulni. Senki sem akar keményen dolgozni. Mindenki csak a könnyebb utat keresi. Csak éppen egyikük sem igazi művész.

– Nem úgy, mint te – mosolygott Naomi.

Kentaró elvörösödött, és a padlóra szegezte a tekintetét.

– Na, jól van, gyere! – mondta, és kiitta a teáját. – Folytassuk!

Ez volt az a nap, amikor először megtörtént.

Kentaró valahol a színezés felénél tartott, amikor tekintete végigsiklott a már korábban befejezett Sibuja negyeden. Meglátta a Hacsikó-kutyaszobrot, aztán a szeme továbbvándorolt Haradzsuku sétálóutcái felé, de valami nem stimmelt. Megint a szoborra pillantott.

A macska eltűnt.

{1} Nick Bradley angol fordítása alapján fordította Bujdosó István.