Nagyapámnak, Robert Wallsnak, aki megtanított olvasni.
Valóban a legnagyszerűbb ajándék a világon.

Prológus

Felülről úgy látszik, Maggie mindent az irányítása alatt tart. A tőle megszokott igényességgel rakosgatja a tablettákat tányérjára. Sőt, ha lehet, még a szokásosnál is nagyobb pontossággal végzi a mozdulatokat, ahogy a becsomagolt kapszulákat kiszabadítja a fóliából, lassan pattintva ki a buborékokat, hogy élvezhesse az éles, csilingelő hangot, mely minden egyes darabnál külön hirdeti a gyógyszer kerámiára pottyanását. Bármi jó, csak törje meg a csendet.

Amikor már nyolc darab van előtte, Maggie a tálalóról magához veszi a pohár vizét, amihez ebéd óta hozzá sem nyúlt, és még egyszer utoljára ellenőrzi a sütő beállításait. Csirkehúsos pite, készétel, úgyhogy huszonöt perc elég. Addig bőven lesz ideje végezni a dolgával. Kihúz egy széket, és leül a konyhaasztalhoz, háttal az ajtónak. Egy kötegnyi számla hever előtte, mindet elrendezte, mégis kuszán szétcsúsznak. Maggie a retiküljébe nyúl, és kihalássza a legnagyobb becsben tartott ajándékát, egy kőből készült papírnehezéket, melyet kifejezetten neki díszítettek, és ráhelyezi a számlák tetejére.

Miután véget vetett a rendetlenségnek, kattint egyet a tollán. Egy zselés toll az íróasztal mindent elnyelő fiókjából, egyike azon keveseknek, melyekben még van tinta, és olyan gördülékenyen siklik, hogy valószínűleg nem fogja újra előidézni azt a fájdalmas kézgörcsöt, amit egy hét golyóstollal való körmölés okozott. A kézírása ugyanolyan rendezett és éles, mint mindig, ahogy befejezi a Franknek szóló utolsó mondatát. Ha van is kételynek bármi nyoma az elméjében, annak kevés látható jele mutatkozik. Talán egy kis ingadozás a vesszőn, ha közelebbről megnézzük.

Maggie becsukja a piros, bőr határidőnaplót, majd minden további teketória nélkül felmarkolja a pirulákat, a nyelvére ejti őket, és kortyol egyet a vízből, hátravetve fejét az extravagáns nyelési mozdulat közben, amire tinédzseréveiben szokott rá, és amit még az azóta eltelt fél évszázadban sem igazán nőtt ki.

Először nem történik semmi. Anélkül, hogy elmozdulna a székről, visszatér a zöldbab pucolásához, félretolva a levágott végeket jellegzetes szálas farkincájukkal együtt a vágódeszka sarkára. Az elernyedés hullámai körülbelül egy perc elteltével érkeznek. Maggie szeletelése lelassul, a kést fogó jobb keze reszketni kezd.

Másodpercekkel később előrebukik. Szerencsére túl gyorsan történik ahhoz, hogy felfogja. A feje hirtelen úgy hanyatlik le, mint ahogy a francia filmmaratonok közben, amelyekkel Frank állt mindig elő esős vasárnap délutánokon. Kár, hogy Frank most nincs ott, hogy kipárnázza az esést.

Ez alkalommal nincs esélye, hogy újra magához térjen.

Dolgozószobájában Frank a monitort bámulja maga előtt. Már látszik a vége: egy huszár, egy futó és egy gyalog, melyeket a számítógép irányít, kezdő beállításon, minő meglepetés, bekerítették reményeinek utolsó bástyáját – a királynőt. Az a sok tudományos eredmény, és még mindig ott tart, hogy túljusson a második szinten. Ez egészen új értelmet ad legkedvesebb mondásának: A kitartás a kulcs.

Korábban, ha Maggie vacsorázni hívta, annyira lekötötte figyelmét a stratégiájára való összpontosítás, hogy meg sem hallotta felesége hangját, nemhogy bezárta volna a játékot. Amint tálalta az ételt, Maggie-nek érte kellett jönnie, és visszaszereznie férjét, kezét a vállára téve, lapockái között cirógatva őt a hüvelykujjával, amíg elkerülhetetlenül meg nem jelent a sakk-mattot jelző képernyő. „Majd legközelebb!”, mondta ilyenkor, hogy vigasztalóan bátorítsa Franket. Lehet, hogy az algoritmusok összeesküdtek a férje ellen, de Maggie sosem bírta nézni csalódottságát.

Ma azonban nem érkezik semmi kedveskedés, ami felkeltené Franket a gép elől. Amikor a tűzjelző a tudatába vág, sokkal inkább azon lepődik meg, hogy az még működik, mint azon, hogy megszólalt. Maggie sosem volt túl figyelmes szakács, habár így legalább már nem kell végigmenniük egy seprűnyél segítségével a füstérzékelő elemeinek háromhavonta esedékes ellenőrző szertartásán. Sőt, együtt töltött éveik korai szakaszát mára már gyalázatosnak minősülő kulináris kudarcok sorozata fémjelezte: a ’78-as roggyant trifle (az ötödik vagy hatodik randijuk alkalmával); a ’79-es málnás betonkrém (egy elnevezés, amivel Frank nyert magának egy éjszakát a vendégszobában); a gasztroenteritisz-botrány egy születésnapi partin, amit vadul burjánzó hátsó kertjükben tartottak (szerencsére csak megbocsátó, közeli barátok vettek részt rajta). Mire az utóhatások lecsengtek, csodálatos módon minden egyes esemény csak még tovább mélyítette Maggie iránt érzett szerelmét.

A tűzjelző mostanra már elég élesen és kitartóan riaszt ahhoz, hogy Frank kilépjen a játékából, és egypercnyi tűnődés után, hogy Maggie vajon intézkedik-e már, elindul maga megszerelni a nyavajást. Már azelőtt érzi a füst szagát, hogy meglátná. Vele szemben valami odaégett a sütőben, talán elfelejtődött Maggie egyre gyakrabban előforduló sziesztái közben. Egyik kezével kikapcsolja a sütőt, míg a másikkal a fogantyújára akasztott, szuvenírként vásárolt konyharuháért nyúl, hogy legyezni kezdje a füstöt. Ám az sűrűbb, mint elsőre gondolta, és még Cornwall legkiválóbb konyharuhája sem képes szétoszlatni. Friss levegő. Arra van szüksége. Csak amikor az ajtó felé mozdul, hogy kinyissa, akkor veszi észre Maggie-t.

Nem az oldalánál fekvő üres tablettásdoboz az árulkodó. Sem a pohárból kiloccsant viz vagy a csuklója körül szétszóródott zöldségtörmelék. A Frank mellkasába szúró fájdalom az. Mintha kihúznák alóla a talajt, mintha a falak összeroskadnának, és beomlana a plafon – az összes rémes építészeti analógia megelevenedik, ahogy felfogja, mit tett Maggie.

Megérinti felesége csuklóját abban a reményben, hogy talál valamit: egy kis remegést, egy rándulást, bármit. Talán még nincs túl késő.

Keze a telefonkészülék fölött tétovázik. Sosem volt jó telefonhívások terén, és van is egy pillanat, amikor esélyes, hogy visszatáncol.

– Halló, itt a segélyhívó szolgálat operátora. Mentők, tűzoltóság, rendőrség vagy partiőrség?

Csend.

– Halló, itt a segélyhívó szolgálat operátora. Mentők, tűzoltóság, rendőrség vagy partiőrség?

Csend.

– Hadd emlékeztessem, hogy viccből vagy telefonbetyárkodásból hívni a segélyhívó szolgálatot szabálysértésnek minősül, és életeket veszélyeztet.

– Me-e-entők – sikerül Franknek éppen időben kinyögnie, a magánhangzók hörögnek a torkában, mielőtt kibuknának egy alig hallható áradatban.

– Uram, kérem, beszéljen majd hangosabban a mentőszolgálat operátorával! Most átkapcsolom.

– Mentőszolgálat. Milyen címen történt a vészhelyzet?

– Digby Crescent negyvenhárom, Oxford, OX2 6TA. – Frank hangja rekedt, szokatlan, nem olyan, mint amilyennek ő hallotta magát az elmúlt néhány hónapban.

– El tudja mondani, mi történt pontosan?

– A feleségem, Maggie. Túl… túl sok gyógyszert vett be, altatót.

– Máris küldünk valakit. Magánál van a felesége, uram? Érzi, hogy van-e pulzusa? Bármi jele, hogy lélegzik?

– Én… én nem tudom. Nem tudom biztosan.

– Uram, van róla sejtése, hogy szándékos volt-e?

Csend.

– Ha bármilyen kiegészítő információval tud szolgálni ebben a szakaszban, az felbecsülhetetlen fontosságú lehet a reakciónk szempontjából. A felesége említett mostanában bármit arra vonatkozóan, hogy ártana magának? Esetleg korábban voltak depresszív időszakai?

– Nos… a helyzet… a helyzet az, hogy mi nem beszéltünk egy ideje. Mármint, én nem beszéltem hozzá egy ideje… Már… már majdnem hat hónapja.

Maggie hallgatása

1.

Nincs semmi más, ami olyan nyugtalanító lenne, mint egy kórházi váróterem. A műanyag székek sora a megcsipkedett, kipiszkált műbőr borításukkal, a snackautomaták csendes zúgása, a kollektív mély levegővétel, amikor az intenzív osztály orvosa bejön a hírekkel – általában valaki máshoz intézve mondandóját –, olyan, mintha minden szempontból arra tervezték volna, hogy tűkön ülve tartson. És mindezt még azelőtt, hogy egyáltalán számításba vennéd, elsősorban miért is vagy ott.

Maggie mindig is azt mondta, hogy a türelem az én erényem, mintha a jó tulajdonságokat szét kellene osztani egy házasságban, akárcsak a heti teendőket a ház körül. Látom őt magam előtt, ahogy épp egy üzenetre, e-mailre vagy vendégre vár a kanapén ülve, egyik lábát fel-le rángatva, míg a másik mozdulatlan marad a tenyerem alatt, ahogy próbálom őt lenyugtatni. Mennyi energia belesűrítve egy ilyen kicsi emberbe. Gyakran tűnődtem rajta, hogyhogy nem fárasztja ki magát teljesen azzal, hogy mindenért és mindenkiért aggódik. Sosem akartam őt megváltoztatni, csak biztosra akartam menni, hogy az a rengeteg ideges energia nem rántja őt olyan szoros görcscsomóba, amit még én sem tudnék kibogozni. E tekintetben negyvenévnyi siker áll mögöttem, és most mégis itt vagyunk. Sosincs túl késő, hogy megváltozzanak a dolgok.

A fejem fölötti óra rendkívül súlyos kattanással jelzi az időt. Az, hogy ilyen sokáig váratnak, nem jelenthet sok jót. Maggie tudná. Négy évtized ápolónői tevékenysége után ő bizonyára a kisujjából kirázná a saját diagnózisát. A munkája, no meg a kórházas tévédrámák puszta mennyisége alapján, amelyeket habzsolt. „Szörnyű tachycardia”, mondta nekem mély meggyőződéssel, ahogy egymás mellett ültünk a kanapén egyik szombat este a legújabb epizód előtt, miközben a távirányítóért nyúlt, és állított a hangerőn, hogy az versenyre kelhessen saját kommentárjának hangjával. „Micsoda kár, hogy egy ilyen fiatal emberről kiderül, hogy ennyire beteg… Úgy tűnik, ez mindig az ilyen nagyvárosi típusokat érinti, nem? Borzalmas stresszel néznek szembe mindennap…”

– Hobbs professzor? – Egy orvos áll előttem kinyújtott kézzel.

– Igen, igen, az volnék – mondom, és lassan felemelkedek a székről. Van valami markánsan gyakorlatias ebben a doktorban, ami sugárzik róla a lesimított haja választékától kezdve egészen a fényes cipője csillogásáig. Még a névtáblája is tökéletesen párhuzamos ingzsebének alsó szegélyével. Hirtelen nagyon is tudatába kerülök saját megjelenésemnek, és egyik kezemmel szükségtelenül végigszántok a hajamon.

– Én dr. Singh vagyok, az ügyeletes orvos a felesége ellátásában. Velem tudna jönni, kérem?

Követem őt a kétszárnyú ajtón át, és egy reményteli pillanat erejéig azt képzelem, hogy Maggie-hez visz. Helyette bevezet egy oldalsó szobába, szemben az elfekvő részleggel, és érzem, ahogy ábrándozásom utolsó darabkái is szertefoszlanak. Az orvos leül a számítógéphez, a másik szék felé int, miközben beindítja a gépet, és egy halom papírt rendezget az íróasztala sarkán. A háta mögül egy álló ventilátor lebegteti a szétszóródott dokumentumok széleit.

– Elnézést. Kicsit meleg van ma, nemde? Nem tudom, mikor lesz már ennek vége.

A hónaljamnál egyre csak gyűlő izzadságból érzem, hogy a doktor milyen enyhén fejezte ki magát. De nincs lelki erőm az időjárásról csevegni, úgyhogy inkább a lábamat nézem.

A számítógépe berregve életre kel, elfedve a zavarom. Körülbelül egy perc után a doktor kifújja a levegőt, és megszólal:

– Hobbs professzor, belevágok a közepébe. A prognózis nem jó. Amikor a felesége tegnap este beérkezett, a központi idegrendszere leállt. Szerencsére a mentőápolóknak sikerült biztosítani a légútját, ami nem kis teljesítmény volt, tekintve, hogy milyen sokáig lehetett már eszméletlen, mire rátaláltak. Ugyanakkor még mindig túl korai megmondani, hogy milyen hatásai lesznek az oxigénhiánynak. Egyelőre mesterséges kómában tartjuk. Amint tisztább képet kapunk a károsodás mértékéről, számba tudjuk venni a lehetőségeinket, az ön hozzájárulásával, természetesen…

Ez célzás arra, hogy most rajtam a sor, hogy beszéljek. Elég ilyet halasztottam el az elmúlt évben, mégis zsigerből ismerem a jeleket, melyek erre utalnak: a kérdőn felszaladt szemöldök, az oldalra döntött fej, a türelmetlen torokköszörülés. Az orvos beéri az utóbbival.

– Öm, Hobbs professzor, megértem, hogy milyen nehéz ez most önnek, de kérem, biztos lehet benne, hogy mi mindent megteszünk a feleségéért, ami csak lehetséges. Addig is vannak források, melyek a rendelkezésére állnak. A családsegítő csapatunk…

– Nincs szükségem támogatásra – vágok közbe, a hangom érdesebben jön elő, mint amire emlékeztem, és halkabban is.

– Nos, igen, professzor, egyetértek, hogy ez nem mindenkinek való. Jól látom, a nyilvántartás szerint önnek volt korábban beutalója? Az itteni családsegítőhöz? Aztán nem volt folytatása…

Felnéz a képernyőről, én pedig a szemüvegemért nyúlok. Fogom az ingem lazán kilógó szegélyét, és elkezdem a lencséken lévő maszatokat dörzsölni vele, habár nem vagyok benne biztos, hogy ezzel javítok a helyzeten. „Elkerülő taktika”, ahogy Maggie mindig hívta. Ebben igaza is volt.

– Nézze, nem az én dolgom megmondani magának, hogy mit tegyen. Nem kényszeríthetem önt, hogy vegye fel velük a kapcsolatot. Csak tartsa fejben a lehetőséget, professzor, rendben? Ők itt vannak, és huszonnégy órában elérhetőek a hét minden napján. Gyakrabban látunk ilyen helyzeteket, mint gondolná, és ők kifejezetten erre szakosodtak… Az a lényeg, hogy tudja, itt nincs egyedül.

Micsoda irónia. Pedig pontosan erről van szó. Igenis egyedül vagyok. Annyira egyedül, mint még soha ezelőtt. Még Maggie előtt sem voltam ennyire egyedül, mert hogyan is tudhatnánk igazán, milyen egyedül lenni, amíg nem éreztük magunkat egésznek?

– Mint mondtam, ezen a ponton nem igazán tudunk többet tenni, minthogy megfigyeljük Mrs. Hobbs állapotát, úgyhogy azt javaslom, térjen haza, és aludjon valamennyit, egyen. De mindenekelőtt, ha szeretné látni őt, most odakísérhetjük a feleségéhez.

– Igen – motyogom. – Igen, igen, látnom kell őt.

– Professzor, bizonyára nem kell ismételnem magam, de minden hozzátartozónál így szoktunk tenni: a felesége most nagyon törékeny állapotban van. Kérem, ne rémüljön meg a látványától, és ha bármi aggasztaná, kérem, ne habozzon tudatni velem vagy az egyik nővérrel. Egyelőre egyágyas szobában tartjuk, de körülötte van a személyzet, ha bármi probléma merülne fel.

Az orvos feláll, én pedig követem a példáját, jól tudván, hogy manapság ez már kicsit több időbe telik, de nem akarom jobban felhívni a figyelmét hatvanhét éves koromra, mint amennyire az óhatatlanul szükséges. Vajon hamarabb feladják, ha úgy érzik, már túl öreg vagy? Ha nincs elég kesergő gyermek az oldaladon? Maggie érdekében remélem, hogy nincs így.

Követem a doktort, elhaladunk a sérült járóbetegek sorai mellett, végig egy folyosón tele félreállított tolószékekkel és sietős, zaklatott alkalmazottakkal, akik a rokonokkal felvett szemkontaktus végtelen komplexitásában navigálnak. Azon merengek, vajon mely egyéb családok üdvözölhetik ma legszörnyűbb rémálmaikat. Az elfüggönyözött fülkék rövidesen elfogynak, és a doktor átterel az intenzív osztályra. Innentől egyszárnyú ajtók sora látható, mindegyiken lenyomható fémkilinccsel.

Maggie az egyik mögött van. Abból tudom, ahogy az orvos lelassít, felnyúl, hogy ellenőrizze, megvan-e a csipogója, jobbra-balra tekinget. Szólni akarok, hogy álljon meg, karját az oldalához szorítanám és mozdulatlanul tartanám. De hosszú távon ugyan mi értelme lenne? Nem kerülhetem el örökké, hogy szembenézzek azzal, amit tettem. Igyekszem rendesen betűrni az ingem, aztán mindkét kezemet mélyen a zsebembe dugom, hogy leállítsam a remegésüket.

Halk kattanás, ahogy az orvos két kézzel betolja az ajtót. Belép, és félig nyitva tartja nekem, csakhogy a vállam szélesebb, mint amire számított, így van egy kínos pillanat, amíg féloldalt fordulok, hogy követhessem, a művelet közben behúzva a fejem, de még így is sikerül bevernem az ajtókeret tetejébe. Sosem sikerült igazán hozzászoknom, hogy én vagyok a legmagasabb személy, bármilyen szobáról legyen is szó.

Először nehezemre esik kivenni Maggie alakját a szoba félhomályában. Az ágyat megemelték, és körbevették morajló gépezetek arzenáljával. Nehéz elhinni, hogy az élete most olyan géptől függ, ami nem sokban különbözik attól a páramentesítőtől, amit Maggie instrukciói alapján a padlásról szoktam lecipelni a pincébe, hogy ott ellássa évente esedékes téli feladatát. Közelebb megyek, és ahogy szemem hozzászokik a félhomályhoz, érzem, hogy torkomon akad a levegő. Mély nyögésként távozik, ami egyértelműen aggasztja az orvost.

– Professzor, igazán nagyon sajnálom…

– Megérinthetem? – kérdezem, félresöpörve sajnálkozását, közelebb araszolva Maggie oldalához.

– Igen, azt szabad. Az egyik nővér hamarosan itt lesz, hogy részletesen elmagyarázza a rutineljárásokat, amelyeket alkalmaznak. Ők pontosan tisztában vannak Mrs. Hobbs napi ellátásával, amiről beszámolnak majd önnek. Most pedig engedje meg, hogy egy kicsit magukra hagyjam önöket.

Egy másodpercig olyan, mintha újra friss házasok lennénk, és a panziótulaj igyekezne sietősen visszavonulni, nehogy rávessük magunkat egymásra, mielőtt még az ajtó egyáltalán becsukódna. Bármit megadnék érte, ha most újra ott lehetnénk – Maggie hevesen és impulzívan, én pedig a szigorú erkölcseimmel, ügyetlenül, mégis valahogy mindig elégnek bizonyulva számára.

Maggie itt kisebbnek tűnik, megtámasztva azokkal a rémes kórházi párnákkal. Keze a takarón nyugszik, kecsesen, mint mindig, miközben a kanül kitüremkedő vénáival egy vonalban papírszerű bőrének nyomódik. Nincs szék az ágy mellett. Nyilvánvaló, hogy nem várják, hogy itt maradjak. De hogy hagyhatnám őt itt? Úgy meg lenne rémülve, ha magához térne. Bizonyára megijesztené a helyzet, de még inkább az, hogy nem tudna kihez beszélni, nem tudná kivel megosztani az észrevételeit és minden második éber gondolatát. Tudom, hogy cserben hagytam Maggie-t. Tudom, hogy sokkal többre lett volna szüksége az utóbbi néhány hónapban, mint egy néma falra, ami csak visszaveri a hangját.

Amikor most megérintem, lassan, mintha csak a szomszédság egyik félénk macskáját igyekeznék nem elijeszteni, a kezét melegnek érzem. Olyan szörnyen természetellenesnek tűnik. Még a legmelegebb nyári estéken is számíthattam rá, hogy Maggie hűs kezét a homlokomra helyezi hazabiciklizés után. Kérésére egész életemben emberi kesztyűként viselkedtem, így visszacsalogattam némi vérkeringést a kézfejébe. Most meg ez? Szükségünk volt egymásra. De még ennél is fontosabb, hogy egymást választottuk, egymást akartuk – sosem tudhatod, mennyire csodálatos érzés ez, amíg el nem veszik tőled.

Valami mozgolódás van mögöttem. Óvatosan megfordulok, anélkül, hogy megszakítanám a kapcsolatot Maggie-vel. Egy nővér érkezett, a cipőjét takaró kék műanyag zacskó zizeg a linóleumon, ahogy a műszerek állását olvassa le a kijelzőkről a szoba végében. Fogalmam sincs, mióta lehet ott, de észreveszi, amikor körülnézek, és az az érzésem támad, azért küldték, hogy tartsa rajtam a szemét.

– Hozhatok magának egy széket, ha szeretné – ajánlkozik, yorkshire-i akcentusa meleg és megnyugtató. – Biztos nem kellemes önnek a sok álldogálás. – Láthatóan fiatal. Nem lehet több, mint, mennyi is, huszonöt? Az a fajta könnyed bája van, ami Maggie-nek mindig is volt, ami egyszerre csak felderíti és oldottabbá teszi a szobát. Rögtön visszarepít negyven évvel ezelőttre, a szitáló esőbe, az utcai lámpák alá, amikor a Good King Wenceslas karácsonyi dal egy ittas előadása szolgáltatta a háttérzenét első találkozásunkhoz.

– Hozzak? – unszol tovább, félbeszakítva utazásomat a nosztalgiavonaton. – Tényleg nem jelent gondot, ígérem.

– Köszönöm! Nagyon hálás lennék.

Az elmúlt huszonnégy óra nagy részében sikerült tartani magam, de az emberi kedvesség e megnyilvánulása közben úgy érzem, megértem a szétesésre. A nővér rövidesen visszatér, és még arra is veszi a fáradságot, hogy széthajtsa nekem az összecsukható széket. Hirtelen díszvendégnek érzem magam életem legélvezhetetlenebb piknikjén.

– Hogy hívják? – kérdezem, nem vesződve azzal, hogy a félhomályban megpróbáljam kibetűzni a névtábláját, vagy hogy a feleségem ágya mellett vállaljam a kockázatot egy másik nő mellkasának közeli vizsgálatával.

– Daisy – válaszolja. – Bár beismerem, egyáltalán nem vagyok olyan kecses, mint egy százszorszép.

Próbálok mosolyogni. Olyan érzés, mintha az arcom egész alsó fele széthasadna az igyekezettől.

– Sajnálom, igazán nagyon sajnálom, hogy így kell látnia – mondja Daisy, észrevéve, hogy a szám sarka kezd legörbülni. Egy percig, vagy talán tovább is, mindketten Maggie-t nézzük, mellkasa szigorúan szabályozott hatásfokkal történő emelkedését és süllyedését, valamint résnyire szétnyíló ajkát, mintha a feladás tartós állapotában lenne. Mindez annyira nem vall rá. A fegyelem, a hallgatás, a nővérek fontoskodása, akik azzal a fajta kedvességgel gondoskodnak róla, amit Maggie egész életében terjesztett, és most végül megbűnhődik érte.

– Tudja, beszélhet ám hozzá – mondja Daisy. – Olyan nagy itt a csend, az emberek gyakran félnek hangosan megszólalni. De ezen túl kell lendülni. Hagyja, hogy a felesége hallja a hangját.

Nyelek egyet. Kíváncsi vagyok, mit szólna Daisy, ha tudná. Annyival bölcsebbnek tűnik a koránál, és biztos vagyok benne, hogy ebben a szakmában már több szenvedést látott, mint amennyi igazságosan kijutna egy embernek. És mégis, vajon megértené?

Visszagondolok arra a napra, amikor a hangom először hagyott cserben. Olyan közel voltam, hogy bevalljam, mit tettem. Láttam magam előtt kiterítve a következményeket, és a bűntudat olyan tiszta volt, olyan elsöprő, hogy tudtam, el kell mondanom Maggie-nek. A szavak már a nyelvem hegyén voltak, vagy legalábbis azt hittem. Megembereltem magam, ahogy lábujjhegyen felmentem a lépcsőn a hálószobánkba.

Aztán befordultam a sarkon, és megláttam őt a félhomályban küszködve, hogy felüljön, és elérjen egy pohár vizet az éjjeliszekrényen, az árnyékát annak a nőnek, aki valaha volt, és tudtam, nem kockáztathatom meg, hogy még jobban megsebezzem, mint amennyire már amúgy is meg volt. Már alig tartotta magát; nem hozhattam neki még több rossz hírt. Nem mondhattam el neki, amit kellett volna, úgy nem, hogy ez azt jelentené, elhagyhat. Minden nap, amikor képtelen voltam beszélni, ugyanazzal a bűntudattal éltem a némaságban, ugyanazzal az égető szégyennel. Fojtogattam saját magam, de valahogy bármi jobb volt a gondolatnál, hogy elmondjam Maggie-nek, mit tettem, és elveszítsem őt örökre.

Daisy halkan megköszörüli a torkát, hogy visszahúzzon a szobába.

– Én nem vagyok orvos, ne értsen félre, de azt elmondhatom, amit már láttam, és néha egy ismerős hang csodákra képes, sokkal inkább, mint ezek a csövek. A beteg hallja magát. Arra a sok jó dologra emlékezteti őt, amiért érdemes felébrednie. Ösztönzőleg hat a gyógyulásra, tudja?

Nem tudom, de ettől függetlenül bólintok. Látom, mennyire törődik Maggie-vel, még úgy is, hogy ő csak egy a páciensek hosszú listáján. Daisynek nagyok az ujjai, hosszúak és vastagok, de nagyon gyengéden mozognak, miközben elegyengeti a takarót Maggie nyakánál, ahol összegyűrődött a csövek alatt. Az a fajta gesztus ez, amiről tudom, hogy Maggie értékelné.

– Mesélhetne neki arról, hogy mi újság önnel – bátorít Daisy. – Valószínűleg bőven van miről beszámolnia egy ilyen nap után. Vagy talán jár valami a fejében egy ideje, amit szeretne megosztani?

– Nos, olyan határozottan van. – Arra tett kísérletem, hogy vidáman hangozzak, úgy valósul meg, ahogy valójában érzem: félénken és erőltetetten.

– Tessék? Nem értettem. Motyogott – szól Daisy, leolvasva egy utolsó adatot a Maggie melletti monitorról, és becsapja a noteszét.

– Bocsánat… igen, valóban van valami, amit el kell neki mondanom. Valami fontos. Nem tudom, miért nem mondtam el neki már korábban.

Ez a bagatellizálás már önmagában elég, hogy összetörjön engem. Öklömet erősen az ajkamra szorítom, és kényszerítem magam, hogy egyenesen Maggie-re nézzek. Hogyhogy eddig nem tűnt fel, mennyire kicsivé és törékennyé vált? Mindig is pici volt – bő harminc centivel alacsonyabb nálam. Az első télen, amikor már együtt éltünk, képtelen voltam feldolgozni, mennyi pulóvert kellett viselnie aprócska alkatán, csak hogy funkcionálni tudjon a lakásban, amit béreltünk. A bizonytalan központi fűtés sem sokat javított a dolgon. Maggie egyik lábáról a másikra ugrált, mint egy aerobikoktató, amíg én a gombokat ütögettem a bojleren, mindhiába. Hamar megtanultam, hogy Maggie magával vitte saját melegségét, bárhová is ment.

– Ez nem a megfelelő idő, hogy szigorú legyen önmagával. Fokozatosan vezesse rá Maggie-t. Ne bökje ki egyszerre az egészet, hiszen nem akarja elijeszteni őt. Elsőre bizonyára nem. Próbáljon pozitív maradni. Emlékeztesse őt, hogy szereti. Meséljen neki azokról az időkről, amikor ezt ki is mutatta.

Az arcomról biztosan leolvasható a vad pánik, mivel Daisy egyik kezét a vállamra teszi, és finoman megszorítja, ami kisimítja a ráncokat ingem pamutszövetén.

– Ne izguljon túl sokat miatta. Csak beszéljen hozzá. Ne hagyja, hogy elmúljon ez az idő.

2.

Azon az első napon nem maradok sokáig. Abban a pillanatban, hogy Daisy elment, érzem, hogy visszakúszik a zárkózottságom, minden törekvésem ellenére. Eddig még csakis Maggie volt rá képes, hogy valami módon áttörjön rajta: a túlbuzgó ügyetlenkedéseimen, a jószándékú megjegyzéseken, amiket mindig egy hajszálnyival megkésve bökök ki, a képtelenségemen, hogy lazán beolvadjak egy ismeretlen társaságba. Együtt töltött éveink alatt Maggie-t még sosem éreztem annyira idegennek, mint itt; egy apró, barázdált arc a sűrűn futó csövek hálózata között, lefokozva rendszeres pittyenések és menetrendszerű méricskélések sorozatává.

Annyi mondanivalóm van, hogy azt sem tudom, hol kezdjem. Nem indíthatok rögtön azzal, hogy miért álltam le a beszéddel. Hiszen Daisy megmondta, óvatosan kezdjek neki, hogy visszacsalogassam magamhoz Maggie-t. A beszéd sosem volt az erősségem. „Nem a szavak embere”, végzős gimnazistaként ezt írta rólam a mentorom az egyetemi jelentkezésemre személyiségjellemzés gyanánt. A saját anyám is „csendes típusként” szokott utalni rám a barátok és a rokonok előtt, még az utazó pedikűrös is kapott ebből ízelítőt, amikor nálunk járt minden negyedik szombaton, kezében sarokreszelővel. Most kezd derengeni, hogy körülbelül annyira leszek itt hasznos, mint egy esernyő hurrikán idején. Egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy képes leszek én erre.

A kisbuszra várok, ami közvetlenül a kórházhoz jön. Kerekeken gördülő szánakozás. Senki sem néz a másik szemébe, az átlendítene minket az őrületbe – a szenvedők és azok, akik figyelik a szenvedés megmutatkozását, annak minden groteszk, méltatlan részletében. Mi a helyzet azokkal, akik a szenvedés okozói? Kétlem, hogy tárt karokkal fogadnának. Találok egy ablak melletti ülést, és magam mellé helyezem a táskámat.

A közlekedési lámpánál egy párocska andalog a járdán, és majdnem lekésik a zöldre váltó emberkét, ahogy egymás derekát átkarolva, szemükkel feszülten a másikra fókuszálva egyre mélyebbre merülnek a társalgásukban; mögöttem egy család két gyerekkel és egy féktelen labradorral épp egy ütött-kopott furgont pakol ki; diákok háromfős csoportja biciklizik egymás mellett, nem törődve a mögöttük dudáló mérges autósok sorával. Még sosem éreztem magam ennyire egyedül. Hát nem erre való a házasság, a mi házasságunk, hogy ezt az érzést kordában tartsa?

Izzasztóan meleg van ma, nem mintha éreztem volna Maggie mesterségesen hűtött szobájában. De amikor leszállok a buszról, és hazatámolygok az odáig vezető rövidke úton, úgy érzem, mintha száz hajszárító fújná rám szárazon és intenzíven a levegőt, és azon tűnődöm, vajon fogom-e még valaha újra kellemesen érezni magam. Néhány sikertelen próbálkozás után, bizonytalan ujjaimmal beletalálok a kulcslyukba. A késő augusztusi este utolsó napsugarai megvilágítják a folyosót, porcicák szalagja táncol és tekereg a bűntény helyszíne felé. Az övé vagy az enyém? Kérdezem magamtól, ahogy felsétálok a lépcsőn.

Nem tudom rávenni magam, hogy visszamenjek a konyhába, még nem. Anélkül, hogy felkapcsolnám a lámpát, egyenesen a hálószobánkba indulok. A miénk. Alig emlékszem az időre, mielőtt többes számban beszéltem. Mit meg nem adnék érte, hogy visszakapjam őt, hogy itt legyen velem, itt feküdjön a saját oldalán. Valójában mindegyik oldal az övé volt. Nem sejtettem, hogy éjszaka a polipszerű tekergőzésével mekkora helyet képes egy ilyen aprócska termet követelni magának, amíg nem préselődtem a matrac felső sarkára, miközben csak egy apró csücsök illetett meg a paplanból. Istenem, sose gondoltam volna, hogy ez még hiányozni fog.

Ujjaimmal végigsimítom a könyvhalmot, ami felgyülemlett Maggie éjjeliszekrényén – néhányuk jótékonysági boltokból való, az egyik vékony ajándékkönyvet A feleség címmel még én vettem pár évvel ezelőtt karácsonyi zoknitöltő gyanánt, egy másikon pedig rajta van a könyvtári műanyagborítás (már bőven lejárt a kölcsönzési ideje). Miután Maggie nyugdíjba ment három évvel ezelőtt, elhatározta, hogy önkéntesnek jelentkezik a summertowni könyvtárba, amit bezárásra ítéltek. „Szolidaritásból!”, mondta, amikor elárulta nekem. Nem voltam benne biztos, hogy a könyvekre vagy az agyonhajszolt szakmabeliekre gondolt-e, akiknek anélkül is volt már elég baja, hogy még a kormányzati költségvetés megnyirbálása is a fejük felett lebegjen. Akárhogy is, ezzel legalább elfoglalta magát, amíg én is nyugdíjba nem vonultam egy évvel később. Imádott ott lenni – szerette az embereket, a hely menedék jellegét. De otthagyta az egészet, amikor történt, ami történt. Feltételezem azért, mert nem tudsz segíteni másoknak, amíg nem vagy képes segíteni saját magadon.

Az utóbbi években nem alszik túl jól. Még mindig próbál olvasni, de amikor odahajolok, hogy csókot leheljek a füle mögé, vagy megsimogassam a karja belső felét úgy, ahogy szereti, látom, hogy még mindig ugyanannál az oldalnál tart, és szeme a semmibe réved. Én döntök, hogy mikor kapcsoljuk le a lámpát, pontosan tudván, hogy egyikünk sem fog könnyen álomba merülni. Helyette mintákat rajzolok puha bőrére gerincének tövében, ami kilátszik a pizsamafelsője alól. Ez visszarepít az első közös randevúinkhoz, amikor még féltem kimondani előtte, hogy szeretem, de gyáva kompromisszumként a betűket azért reszkető kézzel belesimogattam a hátába.

Lerúgom a cipőmet, és ledőlök az ágyra. Kétségbeesetten szeretném megérinteni őt újra, és végigbetűzni rajta, hogy mennyire szeretem. Amikor elszenderedem, csak a paplanba gubózott Maggie-t látom magam előtt, ahogy egyik keze kilóg, hogy magával húzzon.

Másnap reggel a kórház nővérpultjánál a keresztnevemen szólítva üdvözöl egy nő, aki nekem a leghalványabban sem dereng. Remélem, ez nem azt jelzi, hogy hosszú távon számítanak a látogatásomra. Először nem látom Daisyt, és ettől rám tör a pánik. Ő olyan nyugodt volt, és nem ítélkezett. Nem engedhetem meg magamnak, hogy őt is elveszítsem. Végigpásztázom a recepciós teret és benne a személyzet zavarba ejtő sokaságát, vizsgálgatom a hátukat, a hajukat. Végül megpillantom őt; az egyik számítógépes fülkénél foglalatoskodik a sarokban, háttal van nekem, csípője körül megfeszül a nővérruha varrása. Szívverésem némiképp lelassul, és megköszörülöm a torkomat, elég hangosan ahhoz, hogy zavaróan hasson. Elég hangosan ahhoz, hogy egy másfél méterre várakozó terhes nő eltakarja a száját a sáljával.

– Á, professzor, jó reggelt! – köszönt Daisy sugárzóan vidáman, ahogy megfordul a székével, hogy szembekerüljön velem, majd tenyerével a combjára támaszkodik, és feltolja magát. Még magasabb, mint amire emlékeztem, nagyjából nyolc centivel alacsonyabb csak nálam. Olyan a felépítése, amit Maggie szeretetteljesen úgy jellemezne, hogy „erős”, mintha egy fa stabilitását méricskélné a hátsó kertben.

– Szeretné, ha így hívnám, hm? Professzor? – kérdezi, miközben kikacsázik a pult mögül, és végigvezet a folyosón. Sötétbarna haja hátrafogva egy lófarokba, ami lépései ritmusára hintázik mögötte.

– Nos… ömm… – kezdem.

– Tán elvitte a cica a nyelvét? Most már a saját nevét sem tudja? – Daisy azzal a könnyed cinkossággal mosolyog, melynek kiváltására mindig is vágytam saját családtagjaim körében, hát még idegenek esetében.

– Frank – mondom határozottan. – Kérem, szólítson Franknek, Daisy!

Daisy felém fordul, rám mosolyog, és egy másodpercig úgy érzem, mintha talán csak most az egyszer valami elenyészően aprócska dolgot jól csináltam volna. Aztán elérünk Maggie ajtajához, ami még mindig csukva van, én pedig érzem, hogy saját frusztrált reményteliségem súlya újra rám szakad. Az ablakon lévő sötétítőket kinyitották, úgyhogy egészében fel tudom mérni a helyiséget. Elég kopár, mire hirtelen tudatosul bennem, hogy üres kézzel érkeztem.

– Idebent mindent nagyon tisztán kell tartanunk – mondja Daisy, valahogy megérezve a feszengésem. – De meghagytam a székét, Frank, szóval tudnak beszélgetni.

Daisy mögém sétál, hogy megigazítsa a sötétítőket, kicsit lejjebb engedve őket, hogy ne kelljen hunyorognom.

– Tegnap hogy ment? – kérdezi Daisy.

– Nem jól – ismerem be.

– Nehéz ez, Frank, értem én. De a mi Maggie-nk tudni akarja majd, hogy maga itt van.

– Félek. – A szó kicsúszik a számon, mielőtt esélyem lenne meggondolni, hogy kimondjam-e.

– Tudom, de bízzon bennem, jobban fog félni, ha nem beszél. Ha nem teszi, később bánni fogja. A megbánás pedig olyasmi, amitől sokkal inkább érdemes félni.

Érzem, hogy Daisy távozni készül, engem pedig elönt a vágy, hogy itt tartsam. Ő biztonságot jelent – egy megbízható csatornát Maggie-hez.

– Daisy! – szólok utána, ahogy az ajtó felé tart. – Mit mondjak?

Daisy arca változatlan, leszámítva egy vékonyka mosolyt, ami megjelenik a szája sarkában. Kétségkívül nem én vagyok az első látogató, akinek szüksége van egy kis gyorstalpalóra a betegekkel való bánásmódból.

– Ez öntől függ, Frank. Ha kínlódik, miért nem meséli el neki a saját történetét? Magáról és róla, hm? Oka van, hogy az emberek azt szokták mondani, kezdjük az elején. Úgy a legkönnyebb. Csak ezúttal csinálhatja helyesen. Mondjon el neki mindent, amit már eddig is el kellett volna.

Bólintok.

– Csak ne mindent egyszerre, emlékszik.

Ezzel Daisy kimegy.

Kicsit közelebb húzom a székemet Maggie oldalához, óvatosan, nehogy meglökjem a kábeleket. Fejbe kólint, hogy mennyi mondanivalóm van, hogy mennyi mindent el kellett volna már mondanom, és hogy mégis milyen kevés az, ami most helyénvalónak tűnik. És hogyan kezd el valaki beszélni újra, mikor már olyan régen abbahagyta?

– Jó reggelt, Maggie! – Krákogó hang jön ki a torkomon. – Szóval a dolgok, amiket már korábban el kellett volna mondanom neked, ugye? Nos, jobb, ha kényelembe helyezed magad!

A csendben visszaemlékszem pehelykönnyű nevetésére, mellyel mindig siet a kedvemre tenni – még a szörnyű favicceim után is.

Látom, hogy megfeszül a kanül, ahol megfogom a kezét, úgyhogy gyorsan elengedem, mielőtt még az egyik szerkentyű jelezni kezdené a rendbontásomat, és mindenféle szívélyeskedés nélkül kipenderítene a személyzet.

– Én… én… Hallasz engem? Hallottad, amit az előbb mondtam? Nem? Ó. Hát… Ó, istenem, Maggie, borzalmasan megy ez nekem, nemde?

Egy percig arra gondolok, hogy megismétlem a tegnapi el-se-kezdem performanszt, és elmegyek. Aztán a házra gondolok, ahol mindegyik szoba fájóan üres, Maggie emléke ivódott minden egyes székbe, a falakba és a villanykapcsolókba. Miféle férj lennék, ha itt hagynám őt? Nem lennék szerető társ, az biztos. Rengeteg hibát követtem el az évek során, de az sosem tartozott közéjük, hogy ne szerettem volna Maggie-t eléggé.

Kihúzom magam a széken, elképzelem a csigolyáimat, ahogy visszasiklanak megfelelő alakzatukba, és kiemelkedek roskadásomból.

– Nézd, Mags, be kell érned vele, hogy ilyen szörnyű vagyok ebben, mert én akkor is itt fogok maradni. Itt fogok maradni, ameddig csak fel nem ébredsz. Látod, még székem is van.

Semmi.

– Tudnod kell, hogy mi történt, Mags, hogy miért kapcsoltam ki.

Félig arra számítok, hogy a szeme erre szélesre nyílik majd. Végre egy válasz. A válasz, aminek keresésével hat hónapot töltött. A válasz, ami majdnem elvette tőlem Maggie-t örökre.

– Nem hagyhatlak elmenni anélkül, hogy elmondanám neked.

Olyan furcsán hangzik ez így, hangosan kimondva, ezért megcsípem magam. Ez nem az, amire Daisy gondolt, amikor azt mondta, maradjak pozitív, sőt pont az ellenkezője.

– Nem hagyhatlak elmenni, Maggie, és pont. Nem tudok nélküled élni. Tényleg, Maggie, nem tudok – suttogom, a kezéért nyúlva. – Annyira sajnálom! Jobban sajnálom, mint azt el tudnád képzelni.

– Emlékszel, hogy ez volt az első dolog, amit anno mondtam neked, Mags? Emlékszel? „Sajnálom!” És tudod, hogy azon töprengve töltöttem az elmúlt negyven-egynéhány évet, hogy mennyivel jobb szövegekkel indíthattam volna nálad ehelyett?

Amikor először megláttalak, csak a szemedet és az orrod hegyét tudtam kivenni, rubinvörös volt a hidegben, mint egy jelzőfény. Vastag gyapjúsál volt rajtad, felhúzva egészen az ajkad fölé, a hajadat betűrted alá, úgyhogy csak néhány fürt tudott kiszabadulni. Amikor megérkeztél, olyan voltál, mint mindig, mintha egy forgószél ereszkedett volna le, csupa hadonászó végtag és levegőbe dobott csókok, záporozó ölelések, felkiáltások, és az a fajta melegség, amit mindenki érezhetett a közeledben, még fagypont alatt is.

Korábban nem láttalak a környéken, ebben biztos voltam. Akkor már öt éve éltem Oxfordban, és épp nyakig merültem a doktori tanulmányaimba; a laborban korántsem hemzsegtek a nők, na nem mintha a szabadidőmben sűrűn botlottam volna beléjük. Nem, egy ilyen lányra, mint te, határozottan emlékeztem volna.

Olcsó sörével és tágas kerthelyiségével a Rose & Crown törzshelye volt a fejlődésbiológia tanszéknek, már ha ilyesmit kijelenthet olyan tudósok csoportja, akiket napfény sem sokat ért, nemhogy az este közösségi órái. Elég távol volt a város központjától, hogy elkerüljék a fényképezőgéppel rohangáló turisták, de elég közel ahhoz, hogy vissza lehessen botorkálni a kolllégiumba, ha valakinek szerencsésen alakult az éjszakája. Tudom, közhelyes azt mondani, hogy azonnal felfigyeltem rád, de ez akkor is igaz lenne, ha a könyököd nem verte volna le Piotr poharát, ahogy elszáguldottál mellette, és belevetetted magad hasonlóan lobbanékony barátaid karjaiba.

Ilyen közel a karácsonyhoz sok új arc volt a pubban, néhányuk épp időben érkezett, hogy együtt töltse a hetet a családjával. Egyetemi számkivetettekből álló kis csapatunk tagjai vagy túl távol voltak az otthonuktól ahhoz, hogy az ünnepeket saját nappalijuk kényelmében élvezhessék, vagy mint az én esetemben, inkább halogatták a szülőkhöz való hazalátogatás óhatatlan kínosságát huszonhat évesen, menyasszony nélkül. Ennyit a hetvenes évek társadalmi felbolydulásáról: az évtized liberális nézetei a London környéki megyéket is alig érintették, nemhogy a szüleim háromszobás sorházának küszöbét súrolták volna Guildfordban.

Megkönnyebbülés volt szabadnak lenni, tényleg, akármennyire is jót akart a családom. Szerettem őket, és tudtam, ők is szeretnek engem; csak az a helyzet, hogy odahaza mindent annyira kicsinek éreztem. Nem igazán társalogtunk. Nem beszéltük meg a fontos dolgokat, a nagy kérdéseket, amelyek ébren tartottak éjjelente. Nem, minden udvarias és kényelmes volt. Létezett egy kimondatlan feltételezés, hogy majd apu nyomdokaiba fogok lépni, átveszem az autószerelő műhelyet és továbbviszem az üzletet. Ahogy ők látták, a természettudomány mind szép és jó, de legjobb, ha az iskola kapujában hagyom a dolgot, és kézzelfoghatóbb jövedelemmel bíró karrierre cserélem. A választásomhoz időbe telt hozzászokniuk, de tudtam, hogy büszkék rám, legalábbis a maguk módján.

Ami Oxfordot illeti, nos, annyira otthon éreztem magam, mint még soha azelőtt. Remek barátokra leltem, sokuk ugyanolyan szociális analfabéta volt, mint én, és senki sem hurrogott le az előadóterem hátuljából azért, mert az első sorban ültem, vagy mert túl sokat jegyzeteltem. Bár még így is aggódtam, hogy nem írtam le eleget. A fejemben arról kellett volna szólnia az ott töltött időnek, hogy szivarozgatok a háztetőkön, vagy partikra járok Camilla, Cordelia vagy valami más, számomra kellően egzotikusan csengő nevű hölggyel, amíg a nap át nem süt a függönyökön, és váratlanul nyakon nem csíp minket. A valóságban az egyetlen hely, ahol egész éjszakákat töltöttem ébren, az íróasztalom volt. Ez volt az én verzióm a kellemes időtöltésre. Amíg nem találkoztam veled.

Már alig vártam azt az estét, a karácsonyi partiféleséget, csakhogy a büdzsé túl szűkre szabott volt bárminemű tervezgetéshez, amit megkívánt volna a dolog. De jött a két felügyelőtanárunk, és egy maréknyi bankjegyet rakott nekünk egy pohárba, hogy vegyünk rajta itókát. Kíváncsi vagyok, mi történt volna a tanszéknek köszönhető alkohol fűtötte bátorság nélkül? Ha az előttem zajló mulatságra fókuszáltam volna ahelyett, hogy az asztalod felé révedezek, próbálva megfejteni őrült kézmozdulataidat és arckifejezéseidet, mintha pantomim előadáson lettem volna, nem pedig egy pub kertjében?

Te természetednél fogva a figyelem középpontja vagy, később majd rájövök, hogy szokásod szórakoztatni a közönséged, és minden tekintetet magadhoz vonzol. Bal oldaladon egy szőke hajú, tweedzakós férfi csüng minden szavadon, kissé túl hangosan nevet, és mindig egy ütemmel hamarabb kezd rá, mint a többiek. De van némi távolság köztetek, úgyhogy elkönyvelem magamban az egyik rajongódként, aki rabja a vonzerődnek.

Nem tart sokáig a fiúknak, hogy észrevegyék, máshol jár az eszem és a figyelmem, Piotr bökdösni kezdi a bordáimat, és otromba megjegyzéseket tesz, hálás vagyok, hogy a doktorátus megszerzésének elmúlt négy éve nem rostálta ki belőle teljesen lengyel akcentusát. De Jack, a heti negyven órát tarajosgőték szaporításának szentelő labortechnikusunk az, aki az este egyetlen értelmes észrevételét teszi:

– Frank, mi veszítenivalód van, he? – mondja. – Még egy éjszaka a hideg ágyikódban?

Amikor látom, hogy felállsz egy újabb kör italért, tudom, ez az én esélyem, és a fiúk nem fogják hagyni, hogy elvesztegessem. Abban a pillanatban, hogy felállsz és leügyeskeded magad a padról, ujjaid között bizonytalanul tartva az üres poharakat, engem is beküldenek a maradék zsetonnal.

A pubban meleg van, így a szemüvegem gyorsan bepárásodik. Átkozom a látásomat, és szinte azt kívánom, bárcsak vállaltam volna a kockázatot azzal, hogy otthon hagyom. Egyszer már próbáltam ezt korábban, azon az egyetlen randin, amit sikerült összehoznom az utóbbi két évben egy kutatási asszisztenssel Glasgow-ból. Mondjuk úgy, hogy Fiona nem örült neki túlzottan, amikor visszajöttem a mosdóból, és egy másik nő asztalához ültem le.

Megtörölgetem a lencséket a pulóveremmel. Egyike anyu legkiválóbb alkotásainak, egy karácsonyfás jelenet van rajta, és a csillogó kis cérnaszálak a kötött díszgömbökből folyamatosan beleakadnak a szemüveg csavarjaiba. Végül sikerül eltávolítanom a páralecsapódást, de úgy tűnik, hogy az elszántságom is szertefoszlott azzal együtt. Hirtelen nevetségesnek érzem magam – mit is gondoltam, azt remélve, hogy egy olyan lány, mint te, majd észrevesz, sőt még egy randevúba is beleegyezik? Már épp azon vagyok, hogy elismerjem a vereséget és inkább Jacket küldjem a következő körért, amikor Piotr belép, úton a mosdó felé, és szokásához híven korántsem finoman rácsap a hátamra, ami elég ahhoz, hogy visszafordítson, és a bárnál tolongó testek forgatagában egyenesen neked lökjön. Egy pillanatra elfog a rémület, hogy elejted az üres poharakat, ezért vakon előrenyúlok és elkapok egyet, aztán visszanyerem az egyensúlyomat, épp időben, hogy megőrizzem a méltóságom látszatát.

– Szörnyen sajnálom… – Az arcom úgy kivörösödik, mint a hajam, a szavaim összefolynak. Hála az égnek, félbeszakítasz.

– Köszönöm! – kiáltod felém. – Mindig többet vállalok, mint amennyivel elbírok! Meghívhatlak egy italra nagyrabecsülésem jeléül?

– Nem. De azért köszönöm! Mármint, szívesen, de… – gyenge magyarázkodás gyanánt megcsörgetem az aprót a korsóban – …nekem kell állnom a következő kört!

– Csodálom az elvhű férfiakat – mosolyogsz. Nem tudnám megmondani, hogy csak a képzeletem játszik-e velem, vagy tényleg közelebb lépsz hozzám.

Mielőtt tovább elemezhetnélek, megfordulsz, és leadod a rendelésed, megnyerve magadnak a pultost, aki nevet valamin, amit mondasz, miközben a csapra vert ciderek címkéit olvasgatod. Amint az italok felsorakoznak, már a nyelvemen van, hogy megkérdezzem, nem tudnánk-e mégis elnapolni azt az italt… egy másik estére, karácsony után, csak mi ketten?

Helyette begyulladok, az arcom lángol, a tenyerem izzad. Hogy megkíséreljem lenyugtatni izzó arcomat, az evolúciós és génmanipulációs esszére gondolok, amely félbehajtva és összegyűrve hever a hátsó zsebemben. DNS manipulációk dél-afrikai karmosbékákban, elevenítem fel a címét. De nincs az az adaptív változásra vonatkozó adathalmaz vagy szórásdiagram, amely elegendő figyelemelterelést jelentene bénító feszengésemről. Nem először hasít belém, hogy ha ilyen ütemben folytatom, biológiai csoda lesz, ha túlélem a húszas éveimet, és bármi esélyem adódik a szaporodásra.

Túl hamar megkapod az italokat és ez alkalommal egy tálcát is. Felnézel rám, fürtjeidet a füled mögé simítod.

– Hát akkor, köszi még egyszer…

– Frank – segítek. – Franknek hívnak.

– Én Maggie vagyok – mutatkozol be. – Valójában Margot, nem köszönhetően édesanyámnak. Olyan ódivatúnak hangzik, ráadásul nem is vagyok francia, még téveszméim sincsenek.

– Ezt megjegyzem!

– Mit? Hogy nem vagyok francia vagy hogy nem vagyok téveszmés?

– Azt hiszem, mindkettőt.

Erre elmosolyodsz.

– És én, hogyan fogok emlékezni rád?

Most nem képzelődöm. Teszel felém egy lépést, olyan közel vagy, hogy a tálca széle hozzáér a mellkasomhoz.

– Frank, az elvhű férfi. Dacára annak, hogy ez a pulcsi talán épp az ellenkezőjét sugallja rólam.

Az ízléstelen fémes gömbdíszek csillognak az éles fényben. Elneveted magad, hátravetett fejjel, és egy másodpercig megszűnik minden. A pub morajlása teljes csenddé szelídül. A perifériás látásom elhomályosul. Te leszel az előterem, hátterem és minden a kettő között. Ez az én esélyem, hogy feltegyem a kérdést, de szinte szentségtörésnek tűnik megtörni ezt a pillanatot.

Végül Piotr töri meg:

– Frank! Frank, hozod már az italokat?

– Hív a kötelesség! – kiáltod néhány karácsonyi dalokat éneklő részeg lármáján keresztül, akik épp most érkeztek, és tenyerükkel rácsaptak a bárpultra. – Jobb, ha kikéred a kört, különben aggódni fognak a többiek, hogy hol vagy már. – És aztán sokkal halkabban hozzáteszed, mintha egy titokról lenne szó, mely csakis kettőnknek szól: – Boldog karácsonyt, Frank!

Ezzel pedig távozol is, visszatérve a kertbe. Elveszítettem a helyemet a bárpultnál és elveszítettem az esélyemet nálad.

Mags, mit kellett volna mondanom? Nos, nyilván el kellett volna hívnom téged egy randira. De ennyi nem lett volna elég. Biztosan voltak más pasik is a nyomodban, erre mérget vettem volna. Azt akartam, hogy tudd, az én érzéseim mások. Hogy amikor el is lepte a szemüvegemet a pára, én pontosan tudtam, milyen távolságra vagy tőlem, mert volt valami a lényedben, ami mélyen belém ivódótt. Már akkor tudtam, hogy te vagy az, a lány, akivel le fogom élni az életem. Persze ezt akkor még nem mondhattam ki. Nem akartalak elijeszteni. De már akkor tudtam, amit mindig is. Mags, te voltál számomra az igazi.

3.

A pubban való első találkozásunk után, öt perc sem telt el anélkül, hogy ne rád gondoltam volna. Magával ragadó mosolyodra, a belőled sugárzó könnyed bájra. És arra, hogy csak egy tálca választott el minket egymástól. Egy nappal később, még mindig átkozva magamat, amiért elszalasztottam a lehetőséget, szüleim legnagyobb bánatára egyedül visszautaztam Guildfordba, igaz, Chessie hozta a vőlegényét, ami némiképp elterelte rólam a figyelmet, még úgy is, hogy a húgom két évvel fiatalabb nálam.

A rokonok óraműpontossággal kérdezgették egymás után: „Van már valaki? Egy hölgyike, akivel komolyra fordultak a dolgok?”, én pedig ridegen elhessegettem kimerítő faggatózásukat, úgy téve, mintha a következő tanulmányomhoz olvasnék, vagy keresztrejtvénnyel küzdenék. Örökös szingliségem mindig is a mulatság kiváló forrását jelentette otthon. Még nem vittem haza egy lányt se, de az aggódás rohamai között bőséggel szolgált táptalajként a szórakozásukhoz, hogy utánozhattak, amint szórásgörbén próbálok analizálni flörtölési mintákat, és csekély eredménnyel igyekszem alkalmazni őket saját kaotikus kísérleteim során.

Hogy a bánatba magyarázhattam volna el, hogy találkoztam álmaim nőjével, és hagytam őt elillanni egy füstös pub kertjében anélkül, hogy legalább egy randit kértem volna tőle? Elképzeltelek nálunk, a szüleimmel, a karácsony másnapján esedékes sétánkon, a gyerekkori ágyamon éjszakázva, osztozva a kis méretű takarón, majd saját hőnkkel melegítve egymást, amikor a paplan nem tűnik elégnek. A pulyka fölött azzal kínoztam magam, hogy elképzeltelek egy másik férfival szilveszter éjjelén, ahogy az újévet köszöntöd ragadós nevetésed csilingelésével és a gyűrűsujjadon egy gyémánt csillogásával.

Akárhogy is próbáltam, nem tudtalak kiverni a fejemből. Visszatérve Oxfordba, a fiúk a laborból sem segítettek a helyzeten, nem voltak ugyanis hajlandóak engedni, hogy kiheverjem a kudarcot, miszerint képtelen voltam kezdeményezni, és ezzel életem következő szakaszába lépni. Az a január mindenki mércéje szerint fárasztó volt; alig aludtam, alig ettem (habár egy kutató fizetése ehhez megfelelő előfeltétel), és aligha lepődtem meg, amikor elkezdtem erősen köhögni.