Egy marék rozs

részlet

Translation entitled „Egy marék rozs”

© 2019, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: A Pocket Full of Rye

Copyright © 1953, Agatha Christie Limited

All rights reserved

AGATHA CHRISTIE®, MARPLE® and the Agatha Christie Signature are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

Fordította Borbás Mária

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation

© Borbás Mária, 1977, 2019

Magyar kiadás © Helikon Kiadó,
Budapest, 2019, 2025

Minden jog fenntartva

Bruce Ingramnek,

akinek annyira tetszettek első novelláim,
hogy kiadta őket

Első fejezet

Aznap Miss Somers főzte meg a teát. Miss Somers volt a legújabb és legügyetlenebb gépírónő. Túl volt már első ifjúságán, jámbor, szorongó arca akár egy birkáé. A teavíz nem forrt még egészen, amikor Somers kisasszony felöntötte a teát, csakhogy szegény jó Somers kisasszony sosem volt benne egészen bizonyos, mikor is forr a teavíz. Somers kisasszony többek között ezért szorongott.

Felöntötte tehát a teát, és körbehordozta a csészéket. A csészealjakon két-két ázott keksz kókadozott.

Griffith kisasszony, a gépírócsoport szakavatott feje, deresedő zupás őrmester, aki tizenhat esztendeje működött az Egyesült Beruházási Tröszt kötelékében, maró hangon megjegyezte:

– Már megint nem forrt a víz, Somers!

Amire Somers kisasszony jámbor, szorongó birkaarcát elfutotta a pír, ő pedig szólott imigyen:

– Jaj, istenkém, pedig most igazán azt hittem, hogy felforrt!

„Még egy hónapot adok neki – gondolta Miss Griffith –, esetleg kettőt, amíg ennyi a dolgunk… Istenem, hogy ez az ütődött szerencsétlen mit művelt a Közel-keleti Fejlesztési Alap levelezésével – egy hatéves gyerek fél kézzel megcsinálná! És hogy valaki ne tudjon tisztességesen teát főzni… Csak ne volna olyan nehéz értelmes gépírónőt szerezni… No és fogadni mernék, hogy a múltkor sem csukta be rendesen a kekszesdobozt. Istenem, istenem…”

Mint általában, Griffith kisasszony lelke háborgásának e megnyilatkozása most is befejezetlen maradt.

E percben bevonult Miss Grosvenor, hogy elkészítse Mr. Fortescue Szent Teáját. Mr. Fortescue ugyanis másfajta teát ivott, másfajta csészéből, különleges keksszel. Csupán a teavizes üst volt azonos a köznépével, no meg a mosdó csapjából nyert víz. Csakhogy ez a víz most tisztességesen felforrt. Arról Miss Grosvenor gondoskodott.

Miss Grosvenor igencsak látványos szőkeség volt. Méregdrága szalonból kikerült fekete kiskosztümöt hordott, formás lábát osztályon felüli nylonharisnyába bújtatta – a legdrágább fajtába, amit csak a feketepiac nyújthatott.

Visszafelé menet megint a gépírószobán vonult át, de egyetlen szóra, egy pillantásra sem méltatott senkit. Mintha csak megannyi csótány lett volna a sok szorgos gépírónő. Miss Grosvenor Mr. Fortescue különleges és bizalmas magántitkárnője volt; a rosszindulatú pletyka szerint ennél talán még több is, ám ez az állítás történetesen nem felelt meg a valóságnak. Mr. Fortescue nemrég házasodott másodszor, és újdonsült felesége, maga is látványos és költséges jelenség lévén, férjének teljes figyelmét lekötötte. Miss Grosvenor csupán elengedhetetlen kelléke volt Mr. Fortescue igen-igen fényűző és igen-igen drága irodaberendezésének.

Miss Grosvenor visszafelé vonultában úgy tartotta maga előtt a teás tálcát, mint holmi áldozati ajándékot. Áthaladt a belső irodán, át a várószobán, ahová fontosabb ügyfelek nyertek bebocsátást, át a maga kis szobáján, s végül, az ajtónak halk megkoppintása után, belépett a Szentek Szentjébe – Mr. Fortescue irodájába.

Terem nagyságú szoba volt, fénylő parkettasivatagát drága keleti szőnyegek pettyezték. A szobának elegáns, világos faburkolata volt, az óriási, öblös fotelokat vajszín bivalybőrrel kárpitozták. A monumentális jávorfa íróasztal, a szoba közép- és gyújtópontja mögött ült maga Mr. Fortescue.

Mr. Fortescue nem volt olyan impozáns jelenség, mint amilyenre a szemlélő a szoba láttán jogosan számíthatott volna. Meg kell adni azonban, hogy daliásan igyekezett pótolni fogyatékosságait. Magas, lottyadt ember volt, a feje tök kopasz. Kisded modorosságai közé tartozott, hogy városi irodájában pötyögős tweedöltönyt viselt. E pillanatban épp összevont szemöldökkel tanulmányozta az íróasztalán heverő iratokat, amikor Miss Grosvenor hattyúi modorban eléje siklott. Főnöke könyöke mellé helyezte a tálcát, és halk, személytelen hangon mormolta:

– A teája, Mr. Fortescue. – S eképpen szólván visszavonult.

Miss Grosvenor visszaült íróasztalához, és tüstént munkához látott. Telefonált, aztán megint telefonált, legépelt leveleket javított, amelyek Mr. Fortescue aláírására vártak, amikor pedig megszólalt a városi telefon, felvette a hallgatót.

– Sajnos, e pillanatban lehetetlen – szólt gőgösen a kagylóba –, Mr. Fortescue értekezik.

Miss Grosvenor letette a hallgatót, és az órára pillantott. Tíz perccel múlt tizenegy.

És e pillanatban szokatlan hang hatolt át Mr. Fortescue irodájának csaknem tökéletesen hangszigetelt ajtaján. Elfojtott állapotában is pontosan felismerhető volt az elgyötört, kínlódó kiáltás. Egyidejűleg a berregő is megszólalt Miss Grosvenor asztalán, és abba sem hagyta: kurrogott-berregett, akár az eszeveszett. Miss Grosvenor mozdulatlanná dermedt ijedtében, aztán bizonytalanul felállt. A váratlan esemény megrendítette szokásos higgadtságában. Azért sikerült rendes látványos modorában Mr. Fortescue ajtaja felé indulnia. Kopogott és belépett.

Hanem az elébe táruló látvány a maradék józan eszétől is megfosztotta. Kenyéradó gazdája az íróasztal mögött ültében hétrét görnyedt – iszonyú görcs kínozta. Elkékült, rángatózott – keserves volt még nézni is.

– Jaj, Mr. Fortescue, csak nincs rosszul? – hebegte Miss Grosvenor, de menten felmérte, mekkora csacskaságot kérdezett. Hisz afelől szemernyi kétsége sem lehetett, hogy Mr. Fortescue ugyancsak rosszul van. Ahogy közeledett főnökéhez, annak újabb, iszonyatos görcsbe rándult az egész teste.

A szavak is görcsösen törtek elő a szájából.

– A tea… mi a fenét… tett a teába… segítsen… orvost… azonnal…

Miss Grosvenor kimenekült a szobából. Nyomtalanul eltűnt az iménti gőg – a látványos szőkeség egyszeriben halálra rémült nő volt csupán, aki elvesztette a fejét.

Kirohant a gépírószobába, és elkiáltotta magát:

– Mr. Fortescue-nak rohama van! Haldoklik… Muszáj orvost szerezni… rémesen néz ki… egész biztos, hogy halálán van!

A hatás azonnali volt, de korántsem egyöntetű.

Bell kisasszony, a legifjabb gépírónő azt mondta: – Ha epilepsziás roham, dugót kell tenni a szájába. Van valakinél dugó?

Senkinél sem volt dugó.

– Az ő korában biztosan gutaütés… – vélte Somers kisasszony.

– Azonnal orvost kell hívni! – jelentette ki Griffith kisasszony.

Szokásos szakértelme láthatólag nem terjedt ki az efféle esetekre. Tizenhat évi gyakorlata folyamán egyetlenegyszer sem kellett az irodába orvost hívni. Neki természetesen van orvosa, de az a távoli Streatham Hillen lakik. Honnan lehetne hirtelenében orvost keríteni?

Ezt azonban nem tudta senki. Bell kisasszony felkapta a telefonkönyvet, és az O betűnél kezdett keresgéli. Csakhogy ez nem volt szaknévsor, nem ment vele semmire. Valaki kórházat emlegetett – igen ám, de melyik legyen az?

– Nem mindegy, melyik kórház – csökönyösködött Somers kisasszony. – Csak onnan jönnek, ahová a beteg tartozik. Mármint a betegbiztosítás szerint. Csak a területileg illetékes kórházhoz lehet fordulni.

Valaki a Segélykérés telefonszámát említette, Miss Griffith azonban elszörnyedt erre az ötletre, és kijelentette, hogy arról szó sem lehet – hisz az maga a rendőrség! Szó, ami szó: az általános betegbiztosítás áldásait élvező országban, egy falka többé-kevésbé értelmes nő bámulatos tehetetlenségről tett tanúságot. Bell kisasszony ezúttal a mentők számát kereste M alatt.

– De hát az ő orvosa… – mondta Miss Griffith. – Biztosan van saját orvosa! – Valaki Mr. Fortescue címkönyvéért rohant. Miss Griffith utasította a küldöncgyereket, kerítsen orvost… valahonnan, akárhonnan. A címkönyvben Miss Griffith rábukkant Sir Edwin Sandeman nevére, és előkelő, Harley Street-i címére. Miss Grosvenor egy székbe roskadt, és a szokásosnál lényegesen kevésbé előkelő hanghordozással siránkozott. – Épp úgy csináltam meg a teáját, mint máskor… Isten bizony… nem volt annak az égvilágon semmi baja…

– Baja? A teának? – Miss Griffith keze megállt a levegőben, a telefon fölött. – Ezt miért mondja?

– Ő mondta… Mr. Fortescue… ő mondta, hogy a tea…

Miss Griffith keze tétovázott a Harley Street-i szám és a mentők között. Az ifjú és optimista Miss Bell megszólalt: – Mustárt meg vizet kellene neki adni… most rögtön. Nincs egy kis mustárja valakinek?

Senkinek sem volt mustárja.

Néhány perc múlva a felvonóba egyszerre lépett be dr. Isaacs, a Bethnal Green kórházból, és Sir Edwin Sandeman, s ugyanabban a percben két irányból két mentőkocsi húzott a bejárat elé. A telefon és a küldöncgyerek egyaránt jól vizsgázott.

Második fejezet

Neele felügyelő Mr. Fortescue szentélyében trónolt, Mr. Fortescue irdatlan jávorfa íróasztalánál. Egy alárendeltje, jegyzetfüzettel a kezében, feltűnésmentesen az ajtónál ücsörgött a fal mellett.

Neele felügyelő felettébb katonás jelenség volt, barna sörtehaja meglehetősen alacsony homlok fölött meredt az égre. Amikor kiejtette a szabványmondatot: – Egyszerű, sablonos kérdés – a kérdezett rendszerint undokul azt gondolta: „Meghiszem azt, másra nem is vagy jó, öregem, csak sablonmunkára!” Ám aki így gondolta, tévedett. Neele felügyelő fantáziátlan külseje ugyancsak fejlett képzelőerőt takart, s egyik kedvenc vizsgálati módszere abban állt, hogy fantasztikus elméleteket állított fel magában s színezte ezeket a végletekig, az éppen kihallgatott személy bűnösségének bizonyítására.

Tévedhetetlen szeme első pillantásra Griffith kisasszonyban fedezte fel azt a személyt, aki megfelelően tárgyilagos beszámolóval szolgálhat az eseményről, amelynek következtében Neele felügyelő most ott trónolt a Fortescue-szentélyben. Griffith kisasszony előadta bámulatra méltó eseményvázlatát, majd méltóságteljesen elhagyta a helyiséget, Neele felügyelő képzelete pedig nyomban három eltérő, de egyformán valószínű, és egyformán fantáziadús okot vetített a felügyelő lelki szemei elé, melyek mind azt bizonyították, hogyan és miért hullajtott mérget a gépírócsoport rangidőse a főnök délelőtti teájába. Azután sorra el is vetette mind a három okot.

Miss Griffithről ugyanis bebizonyította magának, hogy 1. nem mérgező típus, 2. nem táplált a) reményteljes b) reménytelen vonzalmat munkaadója iránt, 3. semmi jelét nem tanúsítja ingatag idegrendszernek, 4. nem bosszúálló alkat. Mindezek figyelembevételével Neele felügyelő sajnálattal kénytelen volt belenyugodni, hogy az elkövetkezőkben Griffith kisasszonyra legfeljebb mint hasznos információs forrásra tekinthet.

Neele felügyelő tekintete ezután a telefonra vándorolt. Bármelyik pillanatban befuthat a Szent Kristóf Kórház hívása.

Noha Mr. Fortescue hirtelen rosszulléte természetes okból is fakadhatott, mind a Bethnal Green-i dr. Isaacs, mind Sir Edwin Sandeman, a Harley Street-i specialista erősen kételkedett ebben.

Neele felügyelő megnyomta a bal kezének ügyébe eső berregőt, és Mr. Fortescue titkárnőjét kérette.

Miss Grosvenor némiképp visszanyerte már közismert higgadtságát, de azért bizonyos aggodalom érződött rajta. Hattyúi mozgása meg egyenesen szertefoszlott. Kérdésre sem várva védekező hangnemben szólalt meg:

– Nem én voltam!

Neele felügyelő társalgási stílusban reagált:

– Csakugyan?

És hellyel kínálta Miss Grosvenort. A titkárnő leereszkedett arra a székre, ahol rendszerint jegyzetfüzettel a kezében várta munkaadója diktálását. Most némi óvatosság jellemezte mozdulatait, Neele felügyelőre vetett tekintetében pedig ijedtség tükröződött. Neele felügyelő elméje olyasféle témákkal játszadozott, mint: 1. csábítás?, 2. zsarolás?, 3. Szőke Démon a vádlottak padján… és a többi, és a többi, de mindebből semmi sem látszott az arckifejezésében. Bátorító, és – valljuk meg – enyhén bárgyú pillantást vetett Grosvenor kisasszonyra.

– Nem volt abban a teában semmi rossz – mondta Miss Grosvenor. – Egyszerűen nem lehetett.

– Értem – bólogatott Neele felügyelő. – A nevét és a címét lenne szíves?…

– Grosvenor. Irene Grosvenor.

– Hogy írják?

– Tessék?… Ó, igen. Úgy, ahogy a Grosvenor teret.

– És a címe?…

– Rushmoor Road 14., Muswell Hill.

Neele felügyelő elégedetten bólogatott.

„Semmi csábítás – gondolta ezenközben csalódottan. – Semmi szerelmi fészek. Tisztes, kertvárosi családi ház, agg szülők. Semmi zsarolás.”

Egypár fantáziadús elmélet megint füstbe ment.

– Tehát kegyed készítette el a teát? – kérdezte nyájasan.

– Természetesen. Mint mindig.

Neele felügyelő szép tempósan elkérdezte, hogyan zajlott le Mr. Fortescue Szent Tea-szertartása. A csészét, aljat, teáskannát már becsomagolták és elszállították, laboratóriumi vizsgálatra. Neele felügyelő most arról értesült, hogy a teáscsészét, az aljat és a teáskannát csakis Irene Grosvenor kezelte, senki más. Az üstben előbb felforralták a többiek teavizét, aztán maga Grosvenor kisasszony töltötte meg friss vízzel, a mosdó csapjánál.

– És maga a tea?

– Mr. Fortescue-nak saját teája volt. Különleges kínai tea. Az én szobámban van a doboz, az ajtó melletti polcon.

Neele felügyelő megint csak bólogatott. A cukor iránt érdeklődött, és megtudta, hogy Mr. Fortescue cukor nélkül issza a teát.

Megszólalt a telefon. Neele felügyelő felemelte a kagylót. Arckifejezése egy icipicit megváltozott.

– Szent Kristóf Kórház?

Közben egy biccentéssel tudtára adta Grosvenor kisasszonynak, hogy elmehet. – Köszönöm, Grosvenor kisasszony. Egyelőre végeztünk.

Grosvenor kisasszony sürgősen távozott.

Neele felügyelő szótlanul hallgatta a vonal túlsó végén daráló monoton hangot. Közben titokzatos jegyeket rótt ceruzájával az előtte heverő jegyzettömbre.

– Öt perce halt meg? – kérdezte. Szeme az óráját fürkészte. „Tizenkét óra negyvenhárom perc”, írta a jegyzettömbre.

A monoton hang közölte, hogy Bernsdorff professzor úr óhajt beszélni Neele felügyelővel.

– Rendben van. Kapcsolja – mondta Neele felügyelő. Ettől a monoton hang gazdája nyilvánvalóan felháborodott: hol itt a kellő tisztelet?

Számos kattanás, csettenés, berregés, és távoli, kísérteties mormogás után, amelyet Neele felügyelő szenvtelen arccal hallgatott, egyszer csak mély basszushang dördült a fülébe. Gyorsan elkapta a hallgatót vagy fél tenyérnyire.

– Halló, Neele, maga vén dögkeselyű. Már megint a hulláin rágódik?

Neele felügyelőt és Bernsdorff professzort alig egy esztendeje hozta össze a sors egy mérgezési eset jóvoltából, és azóta is jó szívvel gondoltak egymásra.

– Hallom, az emberünk meghalt.

– Igen. Mire behozták, már nem tudtunk rajta segíteni.

– A halál oka?…

– Persze, boncoljuk. Igen érdekes eset. Mondhatom, nagy-gyon érdekes. Örülök, hogy hozzám került.

Egy dolgot mindenesetre kihámozott Neele felügyelő Bernsdorff orgonahangjának szakmai csámcsogásából.

– Nyilván nem természetes halállal halt meg – mondta szárazon.

– De mennyire hogy nem! – harsogta boldogan Bernsdorff professzor. – Ne értsen félre, ezt egyelőre magánemberként mondom – tette hozzá gyorsan.

– Hogyne, hogyne… Szóval, megmérgezték?

– De meg ám! Sőt, mi több… ezt nagyon kérem, kezelje egyelőre bizalmasan… le merném fogadni, tudom, mi volt a méreg!

– Ugyan?!

– Taxin, fiacskám. Taxin!

– Taxin?! Most hallom először.

– Nem csodálom. Felettébb szokatlan. Mondhatom, élvezetesen szokatlan. Valószínűleg magam sem ismertem volna fel első látásra, ha nem akad dolgom ugyanilyennel három-négy héttel ezelőtt. Egypár kislány babauzsonnát rendezett… bogyókat szedtek egy taxusról, tudja, tiszafáról, és abból főztek teát.

– Tiszafabogyó…?!

– Az. Vagy levél. Igen mérgező. A taxin, természetesen, az alkaloidája. Nem hiszem, hogy hallottam volna olyan esetről, amikor szándékosan használták. Mondhatom, felettébb szokatlan, és ig-gen érdekes!… Nem is gondolná, Neele, mennyire torkig van az ember már az örökös gyomirtószerekkel! Ínyencfalat ez a taxin, higgye el! Csemege! No persze lehetséges, hogy tévedek… az isten szerelmére, nehogy hivatkozzon rám!… de nem hiszem. Gondolom, maga is érdekesnek találja. Egy kis változatosság sosem árt, mi?

– Csupa öröm. Már, persze, az áldozatnak kevésbé.

– No hogyne, hogyne. Szerencsétlen flótás – mondta közönyösen Bernsdorff professzor. – Nagy pech, nem mondom.

– Mondott valamit az utolsó perceiben?

– A maguk egyik embere ott ült mellette, jegyzetfüzettel. Ő majd beszámol mindenről. Valamit motyogott a teáról… hogy az irodában a teájába tettek valamit… de hát ez természetesen képtelenség.

– Miért képtelenség? – Neele felügyelő végigfuttatta gondolatait a Grosvenor kisasszonnyal folytatott beszélgetésen, s elképzelte, amint a látványos szőkeség tiszafabogyót potyogtat munkaadója teájába, de aztán sajnálattal elhessegette ezt a gondolatot. – Miért volna képtelenség?

– Mert ilyen hamar nem hathatott a méreg. Tudomásom szerint a tünetek nyomban azután léptek fel, hogy Fortescue megitta a teát.

– Igen, azt mondták.

– Nos, igen ritka az ennyire gyorsan ható méreg, természetesen a cianidok kivételével… esetleg még a tiszta nikotin…

– És ez esetben határozottan ki van zárva a cián és a nikotin?

– Drága öregem. Akkor meg sem érte volna, míg a mentők odaérnek. Nem, nem, ezt verje ki a fejéből. Megvallom, először sztrichninre gyanakodtam, de a görcsök egyáltalán nem voltak tipikusak. Változatlanul magánvélemény, persze, de köztünk szólva a diplomámba merek fogadni, hogy igazam van.

– Mennyi idő elteltével hat ez a méreg?

– Attól függ. Egy óra. Két-három óra. A megboldogult minden bizonnyal szerette a hasát. Ha alaposan bereggelizett, az késleltethette a méreg felszívódását.

– Reggeli…? – tűnődött Neele felügyelő. – Igen. Valószínűleg a reggeli…

– Reggelizzen a Borgia Kávézóban! – hahotázott Bernsdorff professzor. – No, fiacskám, szerencsés vadászatot!

– Köszönöm, doktor. Mielőtt letenné a kagylót, szeretnék az őrmesterrel beszélni.

Újabb kattanások, csettenések, berregések, távoli kísértethangok. Aztán heves szuszogás hallatszott – Hay rendőr őrmester megszólalásának mindenkori előjátéka.

– Halló, halló, halló!… – hangzott az izgatott szuszogás. – Felügyelő úr?!

– Itt Neele. Mondott valamit Fortescue?

– A tea. Azt mondta. A tea az irodában. De a doktorok szerint nem az…

– Igen, igen, tudom. Mást nem mondott?

– Nem, felügyelő úr. De egyvalami van… a megboldogult öltönye… megvizsgáltam ugyanis a zsebek tartalmát. A szokásos tárgyakat találtam… zsebkendőt, kulcsokat, tárcát… de volt valami furcsaság is. A zakója jobb zsebében. Gabonanemű volt benne!

– Ga-bo-na-ne-mű?!

– Igenis, felügyelő úr. Gabonanemű.

– Mi az hogy gabonanemű? Zabpehely? Gersli? Netán búza, árpa, vagy…

– Igen, felügyelő úr. Magvak. Szerintem rozs. Nem is kevés.

– Aha… különös… Esetleg minta lehetett… üzletkötéssel kapcsolatos.

– Igenis, felügyelő úr… De azért gondoltam, megemlítem.

– Jól tette, Hay.

Neele felügyelő letette a kagylót, és jó néhány pillanatig maga elé bámult. Rendszerező elméje a nyomozás első fázisától a második felé tartott – a mérgezés gyanújától a mérgezés tényéig. Bernsdorff professzor ugyan szigorúan magánemberként beszélt, de a véleménye határozott volt. Bernsdorff professzor nemigen szokott tévedni a diagnózisában. Rex Fortescue-t megmérgezték, és a méreg valószínűleg a tünetek beállta előtt egy-három órával került a szervezetébe. Az irodai alkalmazottak tehát minden bizonnyal gyanún felül állnak.

Neele felállt, és kiment a külső irodába. A gépírónők tessék-lássék kalimpáltak – látszott, hogy az eszük másutt jár.

– Miss Griffith? Kérhetném még néhány szóra?

– Természetesen, felügyelő úr. Elmehetnének a lányok ebédelni? Már elmúlt a rendes ebédidejük. Vagy esetleg felhozassunk valamit?

– Nem, nem. Menjenek csak ebédelni. De utána, kérem, jöjjenek vissza.

– Természetesen.

Griffith kisasszony követte Neele-t a belső irodába, és helyet foglalt. Maga volt a pontosság, a felelősség, a nyugalom.

Neele felügyelő nem sokat kertelt.

– Telefonáltak a Szent Kristóf Kórházból. Mr. Fortescue tizenkét óra negyvenhárom perckor meghalt.

Griffith kisasszonyt nem lepte meg a hír.

– Tudtam, hogy nagyon nagy baj van – mondta fejét ingatva.

„Nincs elkeseredve” – gondolta Neele.

– Volna szíves tájékoztatni Mr. Fortescue családi körülményeiről?

– Kérem. Már megpróbáltam kapcsolatba lépni Mrs. Fortescue-val, de úgy hallom, golfozik. Ebédre nem várják haza. Nem is tudják bizonyosan, hogy melyik pályán játszik. – Magyarázólag hozzáfűzte: – Baydon Heathen laknak ugyanis, és a környéken három közkedvelt golfpálya van.

Neele felügyelő bólintott. Baydon Heathen jóformán nem is lakott más, csak gazdag belvárosi üzletemberek. Alig húsz mérföldnyire van Londontól, kitűnő a vonatösszeköttetés, és kocsival is könnyen elérhető, még a reggeli és délutáni csúcsforgalomban is.

– Meg tudná adni a pontos címet és telefonszámot?

– Baydon Heath 3400. A ház neve Tiszafa-kunyhó.

– Micsoda?! – A meglepett kérdés kicsúszott Neele felügyelő száján. – Tiszafa-kunyhó?!

– Igen.

Miss Griffith arcán enyhe kíváncsiság tükröződött, de Neele felügyelő időközben visszanyerte önuralmát.

– Megtudhatnék néhány részletet a családról?

– Mrs. Fortescue a főnökünk második felesége. Igen nagy köztük a korkülönbség. Körülbelül két éve házasodtak össze. Az első Mrs. Fortescue régen meghalt. Az első házasságból két fiú és egy lány született. A leány odahaza él, az idősebbik fiú úgyszintén. Ő cégtársa az édesapjának. Sajnos, pillanatnyilag üzleti úton van Észak-Angliában. Holnapra várják haza.

– Mikor utazott el?

– Tegnapelőtt.

– Megpróbált kapcsolatba lépni vele?

– Igen. Amikor Mr. Fortescue-t beszállították a kórházba, felhívtam a manchesteri Midland szállót, Mr. Percival Fortescue ugyanis ott szállt meg. De kiderült, hogy már korán reggel elutazott. Úgy tudom, Sheffieldbe és Leicesterbe is készült, de ebben nem vagyok bizonyos. Ha óhajtja, ottani cégek címét is megadhatom, amelyekhez adott esetben ellátogat.

„Ez aztán a talpraesett teremtés – gondolta a felügyelő. – Ha ez gyilkosságra szánja el magát, azt is bizonyára igen talpraesetten hajtja végre.” Hanem aztán sajnálattal elhessegette ilyetén gondolatait, és igyekezett Mr. Fortescue háza tájára koncentrálni.

– Ezek szerint tehát van még egy fiú?

– Igen. De összekülönbözött az édesapjával, és azóta külföldön él.

– Mindkét fiú nős?

– Igen. Mr. Percival három éve házasodott. Feleségével a Tiszafa-kunyhóban élnek, külön lakosztályban. Hamarosan azonban elkészül a házuk, ugyancsak Baydon Heathen, és oda költöznek.

– Mrs. Percival Fortescue-t sem találta meg délelőtt telefonon?

– Egész napra Londonba utazott. – Griffith kisasszony folytatta beszámolóját. – Mr. Lancelot kis híján egy éve házasodott. Lord Frederick Anstice özvegyét vette el. Bizonyára ön is látta a hölgy fényképét, valamelyik társasági lapban… lovagol ugyanis. És ugrat.

Miss Griffith szaporán szedte a lélegzetet; orcáját pír futotta el. Neele felügyelőnek volt érzéke az érzelmi árnyalatokhoz. Ez az előkelő házasság nyilván megmozgatta Miss Griffith regényes – és sznob – fantáziáját. Hiába, az arisztokrácia mégis csak arisztokrácia, és Miss Griffith tárgyismerete arra már nyilván nem terjedt ki, hogy a megboldogult Lord Frederick Anstice némiképp kétes hírnévnek örvendett úrlovaskörökben. Freddie Anstice golyót röpített a fejébe, mielőtt még a versenypálya elnöksége vizsgálatot indított volna az Anstice-versenyistálló egyik telivérjének futtatása körül. Neele-nek rémlett valami az asszonnyal kapcsolatban is. Régi ír családból származott, és Lord Anstice előtt is már volt egy férje – pilóta, aki hősi halált halt a második világháborúban.

Most pedig, a jelek szerint, az özvegy hozzáment a Fortescue család fekete bárányához – Neele ugyanis feltételezte, hogy apa és fiú között ama bizonyos nézeteltérés, amelyre Griffith kisasszony oly diszkréten utalt, alkalmasint az ifjú Lancelot Fortescue pályafutásának valamely kétes mozzanatából fakadt.

„Lancelot Fortescue! Micsoda név! Hogy is hívják a másik fiút – Percival? Miféle asszony lehetett vajon az első Mrs. Fortescue? Keresztnevek tekintetében mindenesetre fura ízlése volt…”

Magához húzta a telefont, és felhívta az interurbán-központot. Baydon Heath 3400-at kérte.

Kisvártatva férfihang szólalt meg a vonal túlsó végén.

– Halló. Itt Baydon Heath 3400.

– Mrs. Fortescue-val vagy Miss Fortescue-val szeretnék beszélni.

– Sajnálom. Egyik sincs itthon.

Neele felügyelő némi kis borízt érzett a hangban.

– A komornyikkal beszélek?

– Azzal.

– Mr. Fortescue súlyosan megbetegedett.

– Tudom. Már telefonáltak. Akkor se tehetek semmit. Mr. Val fent van északon, Mrs. Fortescue meg golfozik. Mrs. Val felutazott Londonba, de vacsorára hazajön. Elaine kisasszony kint jár valahol a cserkészeivel.

– Nincs senki a házban, akivel Mr. Fortescue betegségéről beszélhetnék? Igen fontos volna.

– Hát… nem is tudom. – A férfi hangja bizonytalan volt. – Itt van Miss Ramsbottom… de hát ő sose beszél telefonon. Meg Miss Dove, ő amolyan házvezetőnő-féle.

– Akkor kérem Miss Dove-ot a telefonhoz.

– Megkeresem.

A telefonban hallatszott a távolodó léptek zaja. Közeledő lépteket nem hallott Neele felügyelő, ám egy-két perc elteltével női hang szólt a telefonba.

– Itt Mary Dove.

Halk, kiegyensúlyozott hang volt; pontosan, kimérten beszélt. Neele felügyelő lelki szeme előtt kedvező kép alakult Mary Dove-ról.

– Sajnálattal kell közölnöm, Miss Dove, hogy Mr. Fortescue kis idővel ezelőtt meghalt a Szent Kristóf Kórházban. Az irodájában lett rosszul. Sürgősen szeretnék kapcsolatba lépni a családjával…

– Természetesen. Nem is tudtam… – elhallgatott. Hangja most sem volt izgatott, csak meglepetést fejezett ki. Azután folytatta: – Roppant sajnálatos. Mr. Percival Fortescue-val kellene kapcsolatba lépnie. Ő fog mindenben intézkedni. Talán a manchesteri Midland szállóban megtalálja, vagy a leicesteri Grand Hotelban. Meg lehetne kísérelni esetleg a leicesteri Shearer és Bonds cégnél. Sajnos a telefonszámukat nem tudom, de azt igen, hogy Mr. Percival készült hozzájuk, és ott talán tudnának felvilágosítást adni, hogy ma hol található. Mrs. Fortescue vacsorára mindenképpen hazajön, de lehetséges, hogy már uzsonnára itthon lesz. Nagy megrázkódtatás lesz a számára. Hirtelen történt?… Mr. Fortescue tökéletesen jól volt reggel, amikor elment hazulról.

– Ön látta, mielőtt elment?

– Hogyne. Mi történt? Szív?…

– Talán szívpanaszai voltak?

– Nem… nem… nem hiszem… Csak mert ennyire hirtelen… – Elhallgatott. – Ön a Szent Kristóf Kórházból beszél? Orvos?

– Nem, Miss Dove, nem vagyok orvos. Mr. Fortescue városi irodájából beszélek. Neele detektívfelügyelő vagyok a bűnügyi csoporttól, és amilyen hamar lehetséges, leutazom önökhöz.

– Detektívfelügyelő?… De hát mi történt?!

– Hirtelen haláleset, Miss Dove. És amikor hirtelen haláleset történik, minket kihívnak a helyszínre, kivált, ha a megboldogult az utóbbi időben nem járt orvosnál… úgy értesültem ugyanis, hogy Mr. Fortescue-nál ez volt a helyzet.

A kérdőjel alig-alig volt hallható, de a fiatal nő érzékelte.

– Igen. Percival kétszer is bejelentette az orvosnál, de Mr. Fortescue nem ment el. Egyszerűen nem lehetett vele beszélni… valamennyien aggódtunk…

Elhallgatott; majd megint korábbi magabiztos modorában folytatta:

– Ha Mrs. Fortescue hazajönne, mielőtt ön ideér, mit óhajt: mit közöljek vele?

„„Ez aztán a gyakorlati érzék!” – gondolta elismerően Neele felügyelő. Mondani azonban csak ennyit mondott:

– Közölje, legyen szíves, hogy hirtelen halál esetén néhány kérdést kell feltennünk. Néhány sablonos kérdést.

És lerakta a kagylót.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Szerkesztette Katona Ágnes

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

ISBN 978 963 620 783 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Roboto – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License