Írta: Alexandra Bracken

A mű eredeti címe: Silver in the Bone

Fordította: Bozai Ágota

Szerkesztők: Szádeczky Katinka, Karakai Eszter

Nyelvi korrektorok: Koós Patríca, Vajna Gyöngyi

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Alexandra Bracken

© Bozai Ágota

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Filip Hodas, 2023

Térkép: Virginia Ally, 2023

Belső illusztrációk: Dzmitry Kim, Marina Storm,

Mariya Volochek, Tanvir Ahmed Siddique/Shutterstock

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 690 212 4 (epub), kiadói kód: MX-1738e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu; web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Húgomnak, Stephanie-nak

HÉT ÉVVEL EZELŐTT

Lancashire, Anglia

Az első, amit meg kell tanulni az antiqua-vadász munkában az, hogy soha ne higgy a szemednek.

Nash ezt természetesen kicsit másképpen fogalmazta meg: Minden varázslás félig illúzió. A másik fele sajnálatos módon véráztatta terror.

Abban a pillanatban azonban nem féltem. Olyan dühös voltam, mint egy tomboló, karmolva kapálózó macska.

Itt hagytak. Megint.

Két kézzel támaszkodtam a kerti fészer ajtókeretének két oldalára, és olyan közel húzódtam a bűvös átjáróhoz, amennyire csak tudtam, anélkül, hogy beléptem volna. Az antiqua-vadászok ezeket a sötét alagutakat Vénáknak nevezték, mert egy pillanat alatt át lehetett rajtuk jutni egyik helyről a másikra. Pontosan olyan volt, mint az érhálózat. Ebben az esetben az alagút egy rég halott varázslónő titkos kamrájához vezetett, ahol a legértékesebb dolgait tartotta.

Nash ősrégi mobiltelefonjának repedt kijelzőjén megnéztem, mennyi az idő. Negyvennyolc perc telt el azóta, hogy láttam őket eltűnni a Vénában. Nem tudtam elég gyorsan futni ahhoz, hogy utolérjem őket, és ha meg is hallották a kiáltásaimat, egyszerűen úgy tettek, mintha meg sem hallották volna.

A telefon kijelzője egyet villant, aztán elfeketedett; az akkumulátor lemerült.

– Hahó! Van ott valaki? – kiáltottam a zárban hagyott kulcsot tapogatva. A kulcs a varázslónő egyik ujjcsontja volt, a saját vérébe mártva. – Nem megyek vissza a táborba, úgyhogy akár azt is megmondhatnátok, mikor biztonságos belépni! Hallotok engem?

Csak az átjáró válaszolt; örvénylő hófuvallatot lehelt. Remek. Ezek szerint Edda varázslónő úgy döntött, hogy ereklyegyűjteményét olyan helyen őrzi, ami télen még Angliánál is hidegebb.

Attól, hogy Cabell és Nash egyáltalán nem válaszolt, megremegtek a zsigereim. De Nasht soha nem tántorította el a veszély, és hamarosan arra is rájött, hogy engem sem riaszt el semmi és senki, legkevésbé a rohadt kurafi gyámom.

– Cabell? – szóltam az átjáróba, ezúttal hangosabban. A hideg rámarkolt a szavaimra, fehér csíkokat hagyott a levegőben. Borzongás hullámzott át a testemen. – Minden rendben van? Akkor most bemegyek, akár akarod, akár nem!

Nash természetesen magával vitte Cabellt is. Mert Cabell hasznos volt neki. De ha én nem vagyok ott, akkor nincs senki, aki megbizonyosodhatna arról, hogy a testvérem nem sérült meg, és nem történt vele valami annál is rosszabb.

A nap félénken ezüst felhők mögé rejtőzött. Mögöttem elhagyatott kőkunyhó őrködött a közeli mezők felett. Nagy csend volt, állt a levegő, és ez mindig felborzolja az idegeimet. Lélegzetvisszafojtva hallgatóztam, hátha sikerül észlelni valamit. Nem hallottam a forgalom zümmögő zaját, sem elhaladó repülőgépek zúgását. Madárcsicsergést sem. Olyan volt, mintha mindenki más tudott volna valamit, amit én nem, és senki nem jött erre az elátkozott helyre, kivéve Nash, az az idióta, aki elég ostoba és kapzsi volt ahhoz, hogy ezt megkockáztassa.

Egy pillanattal később azonban egy friss hólöket Cabell hangját sodorta felém.

– Tamsin? – Eléggé izgatottnak tűnt a hangja. – Vigyázz a fejedre, amikor bejössz!

Erre belevetettem magamat a Véna zavarba ejtő sötétségébe. A kinti hideg semmi sem volt ahhoz a metsző hideghez képest, ami most körülvett, és úgy a bőrömbe metszett, hogy alig kaptam levegőt.

Két lépés után megláttam a Véna másik végén lévő kerek ajtót. Egyszerűen kitűnt a feketeségből. A harmadik lépés után a kísérteties fény élénk falává változott. Kékes fény volt, majdnem olyan, mint…

Lepillantottam az ajtó körül szétszórt, letört jégdarabokra, a beléjük vésett kavargó átok-szigillumokra. Megfordultam, Cabellt kerestem, de egy kéz elkapott, és megállított.

– Mondtam, hogy maradj a táborban! – Be volt kapcsolva a fejlámpája, ezért Nash arca árnyékban maradt, de éreztem rajta a dühöt. Úgy sugárzott belőle, mint bőréből a meleg. – Erről még lesz egy-két szavunk, Tamsin!

– Mit fogsz csinálni? A földhöz ragasztasz? – kérdeztem kissé fellengzősen, mert olyan jólesett ez a kis győzelem.

– Az sincs kizárva, te idióta. Soha ne csinálj semmit úgy, hogy nem tudod, mivel jár!

Fejlámpájának fénye eltáncolt fölöttem, majd felfelé lendült. Tekintetem követte a fényt.

Jégcsapok lógtak a mennyezetről. Több száz. Hegyük borotvaéles acél, bármelyik pillanatban lezuhanhatnak. A falak, a padló, a mennyezet… minden tömör jég volt.

Cabellt még a sötétben is könnyű volt észrevenni kopott sárga széldzsekijében. Megkönnyebbülés töltött el, ahogy odamentem hozzá, és lekuporodtam mellé, hogy segítsek neki felszedni a fel nem használt kristályokat. Ezeket a köveket arra használta, hogy magukba szívják az ajtókat körülvevő átkok varázserejét. Miután az átkok megsemmisültek, Nash fejszével törte fel a szigillumot.

Minden antiqua-vadász képes olyasmire, amit Cabell csinált, de az átkokat eltörölni csak olyan eszközökkel képesek, amelyeket varázslónőktől vásároltak.

Cabell még a különleges mágiával rendelkező antiqua-vadászok között is különleges volt. Évszázadok óta ő az első Átoktörő, azaz olyan hozzáértő, aki képes az átok mágiáját egyik célról a másikra átirányítani, ezzel eltéríteni a varázslatokat az utunkból.

Egyetlen átkot azonban nem tudott megtörni: a sajátját.

– Milyen átok volt ez, Tamsin? – kérdezte Nash. Csizmája acél hegyével egy szigillummal jelölt jégdarab felé mutatott. Amikor ránéztem, hozzátette: – Azt mondtad, hogy tanulni akarsz.

A szigillum (pecsét) olyan szimbólum, amelyet a varázslónők használtak mágia létrehozására, és egy helyhez vagy tárgyhoz kötésére. Nash ostoba neveket talált ki az összes átokjelre.

– Lidércárnyék – mondtam, a szememet forgatva. – Ha nem sikerült volna semlegesíteni, szellem követett volna minket végig az alagútban, folyamatosan kínzott volna minket, a bőrünket tépkedte volna.

– És ez? – kérdezte Nash, egy faragott követ lökve elém.

– Fehérszem – feleltem. – Ha nem sikerült volna semlegesíteni, bárki, aki átlépi a küszöböt, megvakult volna, és addig vándorolt volna az alagútban, amíg halálra nem fagy.

– Valószínűleg felnyársalták volna őket a jégcsapok, mielőtt megfagytak volna – jegyezte meg Cabell vidáman, egy másik szigillumra mutatva. Sápadt bőre rózsaszín volt a hidegtől vagy az izgalomtól, és úgy tűnt, nem vette észre a fekete hajában megtelepedett jégpelyheket.

– Helyes meglátás, pontos ismeret – jegyezte meg Nash, és a testvérem valósággal sugárzott.

A falak hideg levegőt párállottak körülöttünk. Túlvilági dallam hullámzott a jégen, repedezett és vibrált, mint egy öreg fa, amely tehetetlenségében a szél bábja lett. Csak egy út volt előre, a tőlünk jobbra húzódó keskeny ösvény.

Reszketve dörzsöltem a karomat.

– Nem lehetne, hogy egyszerűen megtaláljuk a hülye tőrödet, és elhúzunk innen?

Cabell a táskájába nyúlt, friss kristályokat vett elő a folyosót bélelő átkokhoz. Rajta tartottam a szemem, követtem minden mozdulatát, de Nash kesztyűs kézzel elkapta a vállamat, amikor oda akartam menni hozzá.

Rosszallóan ingatta a fejét.

– Nem feledkeztél meg valamiről? – kérdezte szigorúan.

Bosszúsan kifújtam egy szőke hajtincset az arcomról.

– Nincs rá szükségem.

– Nekem sincs szükségem egy lány konok kobold viselkedésére, mégis itt vagyunk – mondta Nash, miközben a táskámban turkálva keresett egy köteg lila selymet. Kicsomagolta, aztán felém nyújtotta a Dicsőségesség Szent Kezét.

Nincs Egylátásom – ezt Cabell és Nash folyton az orrom alá dörgöli, valahányszor csak alkalom adódik rá. Velük ellentétben nekem nincs saját varázserőm. A Dicsőségesség Szent Keze bármilyen ajtót ki tud nyitni, még azt is, amelyet csontvázkilincs véd, de a legfontosabb célja – legalábbis számomra – az, hogy megvilágítja az emberi szem számára láthatatlan mágiát.

Utáltam. Utáltam másnak lenni. Ezt a problémát Nashnek kell megoldania.

– Hűha, kezd egy kicsit kérgesedni, ugye? – kérdezte Nash, sorban megvilágítva az ujjak sötét nyúlványait.

– Most te vagy a soros – mondtam. A legkevésbé sem szerettem volna egy újabb estét azzal tölteni, hogy friss réteg emberi zsírt masszírozzak egy igen szorgos tizennyolcadik századi gyilkos levágott bal kezébe, akit négy teljes család kiirtásának bűnéért akasztottak fel.

– Ébredj fel, Ignatius! – parancsoltam. Nash vas gyertyatartó alaphoz rögzítette, de ettől még nem lett szebb a tartása.

Elfordítottam a Dicsőségesség Szent Kezét, úgy, hogy a tenyere felém nézzen. A viaszos bőrében fészkelő ragyogó kék szem kinyílt, majd csalódottan összeszűkült.

– Igen – mondtam neki. – Még mindig életben vagyok.

A szem rosszallón felfelé mozdult.

– Az érzés kölcsönös, te pimasz pácolt húscafat – motyogtam, azzal megigazítottam a merev, görbülő ujjakat úgy, hogy rendesen álljanak a helyükön.

– Jó napot, szépfiú – dörmögte Nash. – Tudod, Tamsy, egy kis kedvességtől minden szebb és jobb lesz.

Komor tekintettel néztem rá.

– Te akartál jönni – mondta. – Legközelebb előre gondold át, mi mivel jár.

Égő szőr szaga áradt az orromba. Ignatiust a bal kezembe vettem, és ahogy fénye szétterjedt a jég felszínén, földöntúli ragyogásba vonva a helyiséget, a körülöttem lévő világ megremegett. Hirtelen felszisszentem.

Körös körül, mindenütt az átok-szigillumok voltak; a földön, a falakon, a mennyezeten; egymás hegyén-hátán kavarogtak.

Cabell letérdelt az ösvény bejáratánál. Verejték gyöngyözött a homlokán. Azon dolgozott, hogy az átkokat a lassan maga elé helyezett semlegesítő kristályokba irányítsa.

– Cabnek kellene egy kis pihenő – mondtam Nashnek.

– Képes kezelni a helyzetet – felelte erre Nash.

Cabell bólintott és vállat vont.

– Jól vagyok. Tudom folytatni.

Egy csepp égő zsír forrázta le a hüvelykujjamat. Felszisszenve pillantottam Ignatiusra; szeme összeszűkült, gonosz tekintettel nézett rám.

– Nem – mondtam neki határozottan. Nem akartam Cabell mellé állítani, mert tudtam, hogy éppen azt akarja. Először is azért, mert nem kell engedelmeskednem egy levágott kéz parancsainak; és ezen kívül más okra nem is volt szükségem.

Csak hogy kínozzam az arcátlan kezet, Ignatiust a jobb oldali fal felé mozdítottam, nyitott szemét közelebb toltam a fagyott felülethez. Nem vagyok elég jó ember ahhoz, hogy bűntudatot érezzek a merev ízületein áthaladó remegés miatt.

Lángjának melege áthatolt a fal nehéz fagyrétegén, és ahogy a víz cseppenként kígyózott le rajta, sötét alak tárult fel a másik oldalon.

Elállt a lélegzetem, halkan felsikíthattam. Cipőm sarka megakadt a jégen, amikor egy lépést tettem hátrafelé, és mielőtt felfoghattam volna, mi történik, már zuhantam is.

Nash ijedt mordulással ugrott, vasmarkolattal elkapta a karomat. A közeli fal hidege csókot nyomott a fejbőrömre.

Szívem még mindig kalapált, tüdőm lüktetett, hogy alig kaptam levegőt, amikor Nash felegyenesedett. Cabell odarohant hozzám, megragadta a vállamat, ellenőrizte, hogy nem sérültem-e meg. Elkaptam a pillanatot, amikor észrevette, mit láttam meg a jégen át. Eleve sápadt arcából minden vér eltűnt. Ujjai rémülten megfeszültek.

Egy ember volt a jégbe fagyva, akit még szörnyűbbé tett a halál. Úgy tűnt, hogy a jég nyomása eltörte az állkapcsát, szája természetellenesen szélesre nyílt az utolsó, néma sikolyban. Dús ősz hajtömeg keretezte jégmarta arcát. Gerince gyötrelmes szögben hajolt meg.

– Ó, ez Woodrow. Kíváncsi voltam, mire jutott – mondta Nash, és egy lépést tett előre, hogy jobban tanulmányozhassa a testet. – Szegény rohadék!

Cabell megragadta a csuklómat, Ignatius fényét visszafordította az előttem nyíló alagút felé. Sötét árnyékok festették meg a csillogó jeget, mint megannyi zúzódás. Testek komor galériája.

Tizenháromnál elvesztettem a számolás fonalát.

A testvérem reszketett, és annyira remegett, hogy a fogai is össze-összekoccantak. Sötét szemével egyenesen az én kék szemembe nézett.

– Olyan… Olyan nagyon sokan vannak…

Átkaroltam.

– Semmi… Semmi baj…

A félelem azonban nem eresztett a markából; beizzította az átkát. Sötét sörték törtek át a nyakán és a gerincén, arcának csontjai rettentő reccsenésekkel mozdultak, félelmetesen kutyaszerű lett.

– Cabell – szólt Nash nyugodt és halk hangja. – Hol kovácsolták Arthur király tőrét?

– Azt… – Cabell hangja furcsán, recsegve távozott megnyúlt fogai közül. – Azt…

– Hol? Cabell! – sürgette Nash.

– Te most mit…? – szólaltam meg, de Nash egy pillantással lecsendesített. A jég nyögött körülöttünk. Szorosan öleltem Cabellt, éreztem gerince görbülését.

– Azt… – Cabell szeme összeszűkült, annyira figyelt; tekintetét Nashre szegezte. – A… Avalonban.

– Így van. Az Excaliburral együtt – mondta Nash. Letérdelt előttünk, Cabell teste pedig mozdulatlan maradt. A bőrén áttört szőr visszahúzódott, kiütésszerű nyomok maradtak utána. – Emlékszel a másik névre, amivel az avaloniak a szigetüket jelölték?

Cabell arca kezdett visszaváltozni, fájdalmában grimaszolt. Tekintetét azonban egy pillanatra sem vette le Nash arcáról.

– Ynys… Ynys Afallach.

– Természetesen az elsőre értettem – mondta Nash, azzal felállt. Vállunkra tette a kezét. – Már eltörölted az átkok nagy részét, fiam. Itt megvárhatsz Tamsinnal. Majd jövök.

– Nem – mondta Cabell, kabátujjával dörzsölgetve a szemét. – Én is menni akarok.

És pedig nem akartam elengedni őket nélkülem.

Nash bólintott, azzal elindult lefelé a folyosón. Visszaadta a lámpást Cabell kezébe, fejlámpáját arra a szakaszra irányította, ahol a testeket láttuk. – Erről eszembe jut egy legenda…

– Miről nem? – jegyeztem meg halkan. Hát nem látja, hogy Cabell még mindig remeg? Csak kifelé mutatja, hogy bátor, de Nashnek mindig is elég volt a színlelés.

– Réges-régen egy királyságban, amely már az idők mélyére süllyedt, élt egyszer egy Arthur nevű király. Ő uralkodott emberen és a Tündérnépen egyaránt – szólt Nash, óvatosan kerülgetve a kristályokat. Fejszéje hegyével kikaparja az átok-szigillumokat, ahogy elhaladt mellettük. – Most azonban nem róla akarok szólni, hanem Avalon gyönyörű szigetéről. Ezen a helyen olyan alma nő, amely minden betegséget meggyógyíthat; az isteni ligetekben élőket papnők vigyázzák. Egy ideig Arthur féltestvére, Morgana is a papnők rendjéhez tartozott. Bölcs és igazságos tanácsadóként szolgált neki. Bár a viktoriánus korban élt szélhámosok közül nem sokan akartak emlékezni rá.

Ezt a történetet már mesélte nekünk. Legalább százszor, száz különböző füstös tábortűz körül. Mintha Arthur és lovagjai minden munkánkra elkísérnének minket… De ez jó fajta ismerősség volt.

Nash kedves, dörmögő hangjára figyeltem, nem a körülöttünk lévő szörnyű arcokra, amelyek körül glóriába fagyott a vér.

– A papnők a földet teremtő istennőt imádják. Egyesek szerint az istennő saját szívéből teremtette azt a földet, amelyen Arthur uralkodott.

– Ez hülyeség – jegyeztem meg halkan, bár a hangom egy kicsit remegett. Cabell hátranyúlt, erősen megfogta a kezemet.

Nash felhördült.

– Talán neked hülyeség, te lány, de számukra a történeteik ugyanolyan valóságosak, mint te vagy én. Az a sziget egykor a világunk része volt, ahol most büszkén áll a Glastonbury Tor, de sok évszázaddal ezelőtt, amikor új vallások keletkeztek majd emelkedtek fel, és az ember félni és gyűlölni kezdte a mágiát, a sziget szétszakadt, és a Másországok részévé vált. Papnők, druidák és a Tündérnép odamenekült a halandó világ veszélyei elől, és békében éltek.

– Aztán a varázslónők fellázadtak – mondta Cabell, megkockáztatva, hogy körülnézzen. A hangja egyre erősebb lett.

– Igen. Amíg a varázslónők fel nem lázadtak. Addig éltek békében – fejezte ki egyetértését Nash. – A varázslónők, akiket ma ismerünk, azoknak a leszármazottai, akiket száműztek Avalonból, miután sötét mágiát kezdtek gyakorolni.

Cabell kezének tapintására figyeltem, arra, ahogy ujjai erősen összeszorultak a kezemen, amikor elhaladtunk az utolsó test mellett, és átléptünk egy kőboltív alatt.

A boltíven túl a jégsima ösvény lefelé kanyargott. Ismét megálltunk, amikor Cabell megérezte – még mielőtt meglátta volna – a lábunk alá rejtett átok-szigillumot.

– Egyébként miért akarod olyan nagyon megtalálni ezt az idióta tőrt? – kérdeztem, karomat szorosan a mellkasomhoz szorítva, hogy ne fázzak annyira.

Nash az elmúlt évet a tőr keresésével töltötte. Lemondta fizetős munkáit, és lemondott a könnyebb leletekről. De én találtam ezt a barlangot… nem mintha Nash valaha is elismerné, milyen alapos és eredményes kutatást végeztem.

– Nem gondolod, hogy egy legendás ereklye megtalálása elég ok? – kérdezte, kivörösödött orrát érintve. – Ha nagyon vágysz valamire, akkor vagy foggal-körömmel, teljes erőből harcolnod kell érte, vagy a kisujjadat se mozdítsd.

– Az út szabad – jelentette be Cabell, és felállt. – Mehetünk tovább.

Nash megelőzött minket.

– Ne feledd, kis kobold, Edda varázslónő híres volt arról, hogy nagyon szerette a trükköket. Nem minden lesz az, aminek elsőre látszik.

Alig néhány lépés kellett ahhoz, hogy megértsük, mire gondolt.

Egy petróleumlámpással kezdődött. Véletlenül az egyik test mellett hagyták a jégben, mintha a vadász csak letette volna, aztán előrehajolt a fagyos felülethez, és az egészben elnyelte.

Alig pillantottunk rá, egyszerűen elhaladtunk mellette.

Ezután következett a létra, amely biztonságot jelentett az alacsonyabb szintre való hosszú lemászáshoz.

Mi a köteleinket használtuk.

Aztán, ahogy a hőmérséklet egyre süllyedt, és gyilkos fagy lett, érintetlen fehér bundát láttunk. Puha volt és meleg; pontosan olyan, amilyet egy figyelmetlen varázslónő hátrahagyhatott egy ugyanolyan csábító elemózsiás ládára dobva.

Vegyél magadhoz, suttogták a tárgyak. Használj!

És vérrel fizesd meg az árát.

Ignatius világossága feltárta az igazságot. A bunda belsejét borotvák és rozsdás pengék bélelték, az ételes üvegekben mérges pókok lapulnak. Egy fok kivételével mindegyik kiesik a létráról. Még a lámpás is Megfojtó Anyával volt tele; ez a gáz addig feszíti az ember tüdejét, amíg a légzés lehetetlenné nem válik; olyan anya véréből készült, aki megölte a saját gyermekeit. Aki kinyitja azt a lámpást, hogy meggyújtsa a kanócot, a következő pillanatban holtan esne össze.

Mindezek mellett elhaladtunk. Cabell átirányította az egyes csapdák közé helyezett átkok sötét mágiáját. Végül óráknak tűnő idő után elértük a boltozat belső kamráját.

A kerek kamra ugyanolyan sápadt, jeges fénnyel ragyogott, mint az alagút többi része. A kamra közepén oltár állt, az oltáron, bársony párnán csontfehér hegyű tőr hevert.

És Nash, akit sosem láttam ilyen meghatottnak, akivel sosem fordult elő, hogy ne találta volna a szavakat, most hallgatott. Nem volt boldog, ahogy gondoltam volna. Nem ugrált örömében, amikor Cabell megtörte az utolsó átkot, amely a tőrt védte.

– Mi bajod? – kérdeztem meglepetten. – Ugye nem azt akarod mondani, hogy ez nem az a tőr.

– De. Ez az a tőr – felelte Nash furcsa hangon. Cabell hátralépett az oltártól, utat engedett Nashnek.

– Hát… – szólt Nash fellélegezve. Keze egy pillanatig a tőr markolata felett lebegett, aztán ujjai összezárultak körülötte. – Üdv néked!

– Mi lesz most? – kérdezte Cabell, és lenézett rá.

Jobb kérdés lehetett volna, hogy kinek fogja eladni. Talán végre megengedhetnénk magunknak, hogy tisztességes helyen lakjunk, és legyen mit ennünk.

– Most az lesz – mondta Nash csendesen, a pengét a csillogó fénybe tartva –, hogy elmegyünk Tintagelbe, és megszerezzük az igazi jutalmat.

Vonattal utaztunk Cornwallba. Amikor megérkeztünk, heves vihar fújt a sziklák felett; vad, mennydörgő mélységének csapdájába ejtette a Tintagel kastély sötét romjait. Szemerkélő esővel és erős széllel küzdöttünk, hogy felállítsuk a sátrunkat; a hosszú munka után álomba merültem. Álmomban a jégben lévő testek vártak rám, de már nem antiqua-vadászok voltak, hanem Arthur király és lovagjai.

Nash ott állt előttük, háttal nekem, miközben nézte, hogy a jég felszíne hullámzik, mint a víz. Kinyitottam a számat, szólni akartam, de nem jött ki hang a torkomon. Még egy sikoly sem. Aztán előrelépett a jégen, mintha csatlakozni akarnék hozzájuk.

A következő pillanatban zihálva ébredtem; csapkodva, kapálózva próbáltam kiszabadítani magamat a hálózsákomból. A hajnali fény első halvány sugara sápadt derengéssel tört át a sátrunk vörös szövetén.

Ez is elég volt ahhoz, hogy lássam, egyedül vagyok.

Elmentek.

Statikus zaj sercegett fülemben, testemet mintha tűkkel szurkálták volna. Ujjaim annyira elzsibbadtak, hogy nem tudtam megfogni a sátor cipzárját.

Elmentek.

Nem kaptam levegőt. Tudtam. Tudtam. Tudtam. Tudtam. Megint itthagytak.

Csalódott üvöltéssel kiszakítottam a cipzárt, feltéptem a sátorlapot. Hideg sárba zuhantam.

Az eső zuhogva áradt, hajamat áztatta, mezítlábas talpam körül locsogott. Végigpásztáztam környezetemet. Sűrű köd kavargott körülöttem, teljesen beborította a dombokat. Csapdába ejtett ott, egyedül.

– Cabell! – kiabáltam. – Cabell, hol vagy?

Kirohantam a ködbe, a sziklák közé, a lábujjaimba fúródó tüskés hangába és bogáncsba. Nem éreztem semmit. Csak sikoly feszült a mellkasomban, égett és égetett.

– Cabell! – üvöltöttem. – Nash!

A lábam megakadt valamiben, és elestem; megállíthatatlanul gurultam a földön, aztán nekicsapódtam egy másik kőnek, és a levegő kirobbant a tüdőmből. Nem tudtam levegőt venni. Mindenem fájt.

Sikoly tört ki belőlem, és valami más lett.

– Cabell – zokogtam forró könnyekkel az arcomra loccsanó hideg esőben.

Mire vennénk hasznodat?

– Kérlek – könyörögtem, magzatpózba gömbölyödve. A tenger a sziklás partot tépázva zúgott. Más választ nem kaptam. – Kérlek… Hasznos lehetek… kérlek…

Ne hagyjatok itt!

– Tam… sin…?

Először azt hittem, csak képzelődök.

– Tamsin?

Halk hang volt, szinte elnyelte a vihar.

Feltápászkodtam, a rám tapadó növényekkel és a sárral küzdve kerestem a hang forrását.

A köd egy pillanatra kettévált a domb tetején, és ott volt. Sápadtan, mint egy szellem. Fekete haja a koponyájához tapadt. Majdnem fekete szemével céltalanul nézett maga elé.

Csúszkálva küzdöttem fel magamat a dombon; fűbe és a kövekbe kapaszkodva értem el hozzá. Átkaroltam.

– Jól vagy? Cab, jól vagy? Mi történt? Hová mentetek?

– Elment – mondta Cabell cérnavékony hangon. Bőre olyan volt, mint egy jégtömb, ajka kékes árnyalatú. – Amikor felébredtem, láttam, hogy eltűnt. Otthagyta a dolgait… Kerestem, de…

Eltűnt.

Cabell azonban itt van. Szorosabban öleltem. Éreztem, ahogy viszonozza az ölelést. Éreztem, ahogy könnyei esőként áztatják a vállamat. Még soha nem utáltam Nasht jobban azért, amiért olyan, amilyennek mindig is gondoltam.

Gyáva. Tolvaj. Hazug.

– De vi… vi… vissza fog jönni, ugye? – kérdezte Cabell suttogva. – Talán csak e… e… elfelejtette megmondani, hová megy, ugye?

Soha nem akartam hazudni Cabellnek, ezért inkább nem mondtam semmit.

– Vi… vissza kell mennünk és meg kell várnunk.

Örökre várhatnánk. A csontjaimban éreztem az igazságot. Nash végre kiterítette a lapjait. Soha nem jött vissza. Az egyetlen jó ebben az egészben az volt, hogy nem vitte magával Cabellt.

– Jól vagyunk – súgtam. – Életben vagyunk, nem esett bajunk. Ennél többre nincs is szükségünk. Jól vagyunk…

Nash azt mondta, vannak varázsigék, amiket háromszor kell kimondani, hogy megvalósuljon a varázslat, de én sem voltam annyira hülye, hogy ezt elhiggyem. Nem vagyok a mesekönyvek aranyozott lapjairól ismert lányok között. Nekem nincs varázserőm.

De Cabellnek van.

A sötét sörték ismét kezdtek szétterülni a bőrén, és éreztem, hogy gerincének csontjai eltolódnak. Félő, hogy megint átváltozik. Szorosabban öleltem magamhoz. Félelem kavargott bennem. Mindig Nash szokta magához ölelni Cabellt, akkor is, amikor teljesen átváltozott.

De Cabell mellett most nincs senki más, csak én.

Feszengve nyeldekeltem; igyekeztem védeni őt a zuhogó esőtől és széltől. És akkor megszólaltam:

– Réges-régen egy királyságban, amely már az idők mélyére süllyedt, élt egyszer egy Arthur nevű király. Ő uralkodott emberen és a Tündérnépen egyaránt…

1

Nem számít, mit mondanak, nem számít, mennyit hazudnak maguknak erről, az emberek nem akarják megtudni az igazságot.

Azt akarják, hogy a történet már bennük éljen, mélyen beágyazva, mint velő a csontban. A remény finoman az arcukra van írva, olyan nyelven, amit kevesen tudnak olvasni.

Szerencsémre én tudom olvasni ezeket a jeleket.

A trükk természetesen az volt, hogy úgy érezzék, mintha semmit nem láttam volna. Mintha nem tudtam volna kitalálni, kinek van összetörve a szíve elveszett szerelem miatt, ki az, aki kétségbeesetten vágyik váratlan pénzre, vagy ki reménykedik abban, hogy megszabadul egy betegségtől, amiből azonban soha nem fog meggyógyulni. Mindez egy egyszerű vágyra vezethető vissza, ami legalább annyira kiszámítható, mint amennyire fájdalmasan emberi: arra vágynak, hogy valaki más mondja ki a kívánságukat; mintha ez valahogyan lehetővé tenné, hogy mindaz valóra váljon.

Mágia.

A kívánság azonban csak elvesztegetett lélegzetvétel, amely elhalványul, szétfoszlik a levegőben, és a mágia mindig többet vesz el az embertől, mint amennyit ad.

Senki sem akarta hallani az igazságot, és ez részemről rendben is van. A hazugság jobban fizet; a szikár, leplezetlen valóság, mint arra főnököm, Myrtle – a Mystic Maven Tarot misztikus mavenje – egyszer rámutatott, csak dühös internetes véleményeket hozott nekem.

Megdörzsöltem a karomat Myrtle horgolt kendője alatt, tekintetem a tőlem jobbra lévő digitális időzítőre rebbent: 0:30… 0:29… 0:28…

– Érzem… Igen, érzem, hogy van még egy kérdésed, Franklin – mondtam, és két ujjamat a homlokomhoz nyomtam. – Ez a kérdés az igazi oka annak, hogy idejöttél.

A világító illóolaj-párologtató elégedetten gurgulázott mögöttem. A pacsuli- és rozmaring illat állandó áramlása tehetetlen volt, nem tudott elbánni a régi padlódeszkákon keresztül felszivárgó rántott tintahal szaggal és a hátul elhelyezett kukák avas bűzével. A szűk, sötét helyiség egyre szorosabban vett körül. A számon át vettem levegőt.

A Mystic Maven évtizedek óta működött a bostoni Faneuil Hall piactér egyik házának emeleti helyiségében; kis koszos tengeri-herkentyű éttermek sorozata váltotta egymást alatta az épület földszintjén. Egyik kinyitott, aztán bezárt, és jött helyette másik. Legutóbb a különösen kellemetlen szagú Lobster Larry’s kezdte meg működését.

– Úgy értem… – szólalt meg az ügyfelem, a virágmintás tapéta hámló csíkjait, Buddha és Ízisz kis szobrait szemlélve, aztán tekintete a közöttünk álló asztalra helyezett kártyákra tért vissza. – Hát…

– Elmondja? – próbálkoztam újra. – Hogyan sikerül a záróvizsgája? Milyen lesz a karrierje? Mit hoz a hurrikánszezon? Kísértetek vannak a lakásában? Ilyesmi.

A telefonomon lejárt a harmonikus eső és szél harangjátékainak lejátszási listája. Lenyúltam, hogy újraindítsam. Csend. Poros, elemmel működő gyertyák pislákoltak a körülöttünk lévő polcokon. A sötétség elrejtette, hogy milyen sivár a helyiség.

Mondd már, gondoltam, félig kétségbeesetten.

Hat hosszú órán át hallgattam kántáló szerzetes zenét, és ész nélkül átrendeztem a kristályokat a közeli polcokon az ügyfelek közötti hosszú holtidőben. Cabell mostanra már biztosan megszerezte a kulcsot, és miután végzek ezzel a sorselemzéssel, nekiláthatok az igazi feladatomnak.

– Egyszerűen nem értem, mit eszik azon a pasin – szólalt meg Franklin, de nem tudta befejezni a mondatot, mert a digitális időzítőm sípolása félbeszakította.

Mielőtt reagálhattam volna, kinyílt az ajtó. Egy lány lépett be.

– Végre! – mondta, és széles kézmozdulattal szétválasztotta az olcsó gyöngyös függönyt. – Most én jövök!

Franklin megfordult. Arckifejezése rögtön megváltozott, ahogy egyértelmű érdeklődéssel végignézett rajta. Nehéz volt máshová nézni, mert a lány valósággal sugárzott. Izgatott energia áradt róla. Sötétbarna bőre halványan csillogott; valószínűleg valamilyen krémet használt. Méz- és vanília illatú krémet. Haját magas kontyba csavarta, ajkait mély lilára festette.

Miután gyors pillantással megnézte magának Franklint, felém fordult. Most is nála volt a hordozható CD-lejátszója és a szivaccsal bélelt fülhallgatója; az egyszerűbb technológiai múlt emlékei. Mivel én is azok közé tartozom, akik képtelenek bármit is eldobni, ez a kellék egyenesen elbűvölt.

Varázsa azonban gyorsan elhalványult, amikor megfordította a derékszíját, és a CD lejátszót a fülhallgatóval betette a rózsaszín övtáskába. A rózsaszín övtáskán fluoreszkáló sötétzölddel macskák és a Miá-gikus vagyok felirat világított.

– Nevveleh – szólaltam meg, és igyekeztem nem sóhajtani. – Nem látom a nevedet a naptáramban. Szerintem ma nincs időpontod.

Vakító mosollyal olvasta fel az ajtóra festett üzenetet.

– Időpont nélkül is szívesen látjuk!

– Azt akartam kérdezni, hogy Olivia és én mikor jövünk újra össze – tiltakozott Franklin.

– Hagynunk kell valamit a következő alkalomra is, nemde? – szóltam hozzá kedvesen.

Bizonytalan tekintettel ragadta meg a hátizsákját.

– De… nem fogod elmondani senkinek, hogy eljöttem ide, ugye?

Előbb a jobb vállam feletti táblára mutattam: „Minden beszélgetés szigorúan bizalmas”, aztán a közvetlenül alatta lévőre: „Nem vállalunk felelősséget semmilyen döntésért, amelyet ezen beszélgetések alapján hoz”. Ez utóbbit már csak az után tettük ki, hogy három kisebb kártérítési pert vesztettünk.

– Találkozunk legközelebb – mondtam enyhén intve, és reméltem, hogy a mozdulat fele olyan fenyegetőnek sem tűnt, mint amilyennek éreztem.

Nevveleh rögtön beült a helyére, könyökét az asztalra támasztotta, állát a tenyerén nyugtatta, várakozó tekintettel nézett rám.

– Szóval – mondta. – Hogy megy a sorod nagylány? Van valami érdekes munka mostanában? Van valami nagggyon gonosz átok, amit sikerült kibogoznod?

Rémült pillantást vetettem az ajtóra, de Franklin már hallótávolságon kívül volt.

– Milyen kérdésre szeretnél választ kapni ma a kártyáktól? – kérdeztem kissé éles hangon.

Két hete véletlenül otthagytam a táskámban a munkakesztyűmet – különleges hüllőbőrből készült, amit sárkánypikkelynek szoktak nevezni –, amit Nevveleh felismert, és sajnálatos módon rájött, hogy mi a valódi munkám. Ismerte az antiqua-vadászokat és a mágiát, ez pedig együttesen azt jelentheti, hogy valószínűleg a Bűbájolók rendjének tagja, vagyis megvan benne a mágia tehetsége. Bár soha nem láttam őt a szokásos találkozóhelyeken.

Benyúlt bozontos fekete bundája zsebébe, összegyűrt húszdolláros bankjegyet helyezett a köztünk lévő asztalra. Tizenöt percre elég.

Tizenöt percet még kibírok.

– Olyan izgalmas az életed – mondta Nevveleh boldog sóhajjal, mintha a helyembe képzelné magát. – Éppen a minap olvastam Hilde varázslónőről. Tényleg hegyes macskafogakat csiszoltatott magának? Ez elég fájdalmasnak tűnik. Hogyan lehet olyan fogakkal úgy enni, hogy ne harapd meg folyamatosan a szád belsejét?

Megpróbáltam uralkodni magamon, hogy ne borzongjak meg láthatóan, miközben hátradőltem a székemen, és beállítottam az időzítőt. Tizenöt perc. Csak tizenöt.

– Mi a kérdésed? – kérdeztem, és szorosabban a vállam köré húztam Myrtle horgolt kendőjét.

Antiqua-vadásznak lenni valójában 98 százalékban unalmas kutatás volt, 2 százalékban pedig halálos expedíciónak mondanám, ahol különböző varázslónők kincsesbarlangjait próbálod meg kinyitni. Attól, hogy ezt könnyű kalanddá, dicsőített pletyka szintre redukálja, minden idegszálam felborzolódott.

Nevveleh meghúzogatta fekete pólóját, ezzel eltorzította a rózsaszín bordakosár mintát. Farmernadrágja helyenként szakadt volt, a repedéseken döbbenetesen rikító lila harisnya látszott ki.

– Nem vagy túl beszédes, ugye, Tamsin Lark? Hát, jó. Semmi gond. Ugyanaz a kérdésem, mint mindig: Megtalálom, amit keresek?

Keverés közben a kártyákra pillantottam, és nem arra koncentráltam, ahogy Nevveleh engem bámul, hanem arra, ahogy az ujjaim között siklanak a kártyalapok. Ruganyos léptei és vidám hangsúllyal ejtett szavai ellenére szemei sötét medencéknek tűntek, és mintha azzal fenyegettek volna, hogy aranyszalagjaikkal egyre mélyebbre húznak magukba. A testvérem tigrisszem kristályaira emlékeztettek, és erről arra gondoltam, vajon valamiképpen kapcsolatban állnak-e a mágikus tehetségével. Nem mintha valaha is érdekelt volna annyira, hogy megkérdezzem.

Hét keverés után elkezdtem kihúzni az első kártyát, de a Nevveleh abban a pillanatban a kezemre tette a kezét.

– Ma húzhatnék én? – kérdezte.

– Persze… ha akarod… mondtam, azzal a képes felükkel lefelé, legyező alakban elrendeztem a lapokat az asztalon. – Válassz hármat!

Alaposan átgondolva választott, közben lágy dalt dúdolt. Nem ismertem azt a dalt.

– Mit gondolsz, mit tennének az emberek, ha tudomást szereznének arról, hogy még ma is élnek varázslónők?

– Szerintem ugyanazt, amit tenni szoktak, ha valakit boszorkánynak gondolnak – jelentettem ki szárazon.

– Szerintem ez nem olyan egyértelmű – mondta Nevveleh, ujjait a kártyák felett mozgatva. – Azt hiszem, megpróbálnák a varázslónők hatalmát a saját céljaikra használni. Mert ugye a varázslónőknek olyan varázslataik vannak, amelyek pontosabban megjósolják a jövőt, jobban, mint a tarot, igaz? És varázslattal meg tudnak találni tárgyakat…

És gyilkos átkaik is vannak, gondoltam magamban, az időzítőre pillantva. Megint jelzett az a gyanúm, hogy ezek a látogatások fedősztorik lehetnek; mindez csak egy trükk arra, hogy felkészüljek egy lehetséges keresési munkára. Cabell és én antiqua-vadászként többnyire bérmunkákat végeztünk, vagyis megrendelésre kerestünk meg ezt-azt. Kincsesbarlangokba hatoltunk be, elveszett vagy ellopott családi örökségeket és hasonlókat derítettünk fel.

Nevveleh kétszer három kártyát tett ki az asztalra, majd elégedetten bólintott.

– Csak egy sorra van szükségem – tiltakoztam, de rögtön abba is hagytam. Nem számít, mivel töltjük ki ezt az utolsó tíz percet. A maradék kártyákat csinos halomba gyűjtöttem. – Tessék, fordítsd meg!

Nevveleh megfordította az alsó sort. Fordított Szerencsekerék, a Botok Ötöse, a Kardok Hármasa. Nevveleh arca összerándult a bosszúságtól.

– A három álláspontot helyzetként, cselekvésként és eredményként olvasom – magyaráztam, bár gyanítottam, hogy mindezt tudja. – Itt a Szerencsekerék megfordítva azt mondja, hogy olyan helyzetbe kerültél, amelyre nincsen ráhatásod, és keményebben kell dolgoznod, hogy haladni tudj a kereséssel. A Botok Ötöse azt tanácsolja, hogy várd ki a helyzetet, és ne ugorj bele azonnal a közepébe, ha nem muszáj. És a végeredmény, a Kardok Hármasa általában csalódás, ezért szerintem nem fogod megtalálni, amit keresel, de önhibádon kívül nem fogod megtalálni.

Megfordítottam a kezemben lévő kártyahalmot.

– A pakli alja, a helyzet gyökere a Botok Apródja megfordítva.

Majdnem felnevettem. Ez volt az a kártya, amely majdnem mindig előkerült, amikor neki jósoltam. Türelmetlenséget és naivitást jelent. Ha valóban hinnék ebben a dologban, elég világos lenne, hogy az univerzum üzenetet próbál küldeni neki.

– Hát, ez csak a kártyák véleménye – szólalt meg Nevveleh. – Ez egyáltalán nem jelenti azt, hogy igaz. És különben is, az élet fele olyan szórakoztató sem lenne, ha nem tudnánk bebizonyítani, hogy az ember téved.

– Persze – fejeztem ki az egyetértésemet vele. A kérdés már a nyelvem hegyén volt. Pontosan mit is keresel?

– Most pedig jósoljunk neked – mondta Nevveleh, és megfordította a második kártyasort. – És lássuk a választ arra, ami a te fejedben volt.

– Nem – tiltakoztam –, ez tényleg… ez…

De már kiterítette a kártyákat: a Bolond, a Torony és a Kardok Hetese.

– Óóóó! – mondta drámai hangon, és megfogta a kezemet. – Egy előre nem látható esemény felszabadít téged, hogy új utat fedezz fel, de vigyáznod kell egy olyan személlyel, aki el akar árulni téged! Milyen kérdés járt a fejedben, hmm?

– Nem kérdés volt – mondtam, és kiszabadítottam a kezemet a szorításából. – Csak az, hogy mit fogok vacsorázni.

Nevveleh felnevetett, hátratolta a székét. Lenéztem az időzítőre.

– Van még öt perced – mondtam neki.

– Semmi gond, megkaptam, amiért jöttem – mondta, azzal a kegyetlenül ronda övtáskájából elővette a CD-lejátszóját, a fülhallgatót a nyakába akasztotta. – Mit csinálsz holnap este?

A pénz az pénz. Rezignáltan nyúltam a mellettem heverő bőrkötésű noteszért.

– Jó, akkor beírlak. Hány órára?

– Nem, úgy értem, hanem hogy együtt lóghatnánk. – Értetlen tekintetemet látva Nevveleh hozzátette: – Az „együtt lógás” gyakran használt kifejezés. Azt jelenti, hogy emberek együtt étkeznek, filmet néznek, vagy szó szerint olyasmit csinálnak, amit élveznek is.

Megdermedtem. Lehet, hogy teljesen rosszul olvastam ezt a helyzetet. A szavaim éppoly kínosak voltak, mint amilyen kínosan hangzottak, amikor végre sikerült kimondanom.

– Ó… Sajnálom… Nem a lányokat szeretem.

Nevveleh nevetése olyan volt, mint a harangzúgás.

– Igazán tragédia neked, de nem az én típusom vagy. Úgy értettem, hogy barátilag.

Kezem lazán ökölbe szorult a bársonyterítő alatt.

– Nem barátkozhatok az ügyfelekkel.

Mosolya egy pillanatra elhalványult, és tudtam, hogy felismerte a hazugságot.

– Hát, jó. Semmi gond.

Régi habszivacs fejhallgatóját a fülére emelte, azzal megfordult, hogy elinduljon. A fülhallgató szivacsa egyáltalán nem akadályozta meg, hogy kihallatsszon a melankolikusan pengő gitárhúrok visszhangzó basszusa és torzított nyöszörgése. Kozmikus jajveszékelés özönlött be a szobába női hangon, borzongató dobveréssel kísérve, amitől egyenesen rám tört a szorongás.

– Milyen mennydörgő pokoli zajt hallgatsz? – tettem fel a kérdést, mielőtt észbe kaphattam volna.

– A Cocteau ikreket – felelte Nevveleh, és feltolta a fejhallgatóját. Szeme csillogott az izgalomtól. – Hallottál már róluk? Fantasztikusak; minden daluk olyan, mint egy álom.

– Hát, nem lehetnek olyan csodálatosak, ha még soha nem hallottam róluk – jegyeztem meg. – De halkítsd le, mielőtt halláskárosodásod lesz.

Mintha meg sem hallotta volna.

– A dalaik olyanok, mintha egy másik világból származnának – mondta Nevveleh, azzal a fejhallgató kábelét a terjedelmes eszköz köré tekerte. – Tudom, hogy butaságnak tűnik, de amikor hallgatom, számomra megszűnik minden más. Semmi más nem számít. Nem kell mást érezni, csak a zenét. Bocsánat, ez téged valószínűleg nem érdekel.

Nem érdekelt, mégis bűntudat ébredt bennem. Nevveleh éppen az ajtó felé tartott, amikor Cabell benyitott. Pislogott, amikor meglátta, aztán Nevveleh ellépett mellette.

– Viszlát! – kiáltotta Nevveleh, azzal lesietett a lépcsőn. – Hamarosan találkozunk, nagy jósnő!

– Újabb elégedett kliens? – A testvérem az ajtóban állt, szemöldökét felvonva végigsimított vállig érő fekete haján.

– Természetesen – mondtam, és ledobtam magamról Myrtle kendőjét. Lófarokba fogtam kusza hajamat, összeszedtem és egy kupacba rendeztem a kártyákat. A kis bársonytasakért nyúltam, amiben tároltam őket, de azonnal megállt a kezem, amikor megláttam, hogy mi van a pakli tetején.

Soha nem szerettem a Hold kártyát. De egyáltalán nem tudtam megmagyarázni miért, és ettől csak még jobban utáltam. Minden alkalommal, amikor ránéztem, olyan volt, mintha egy süllyedő emléket próbálnék visszahúzni a tudatom előterébe, úgy, hogy addig soha semmit nem felejtettem el.

Közelebb húztam a kártyát, tanulmányoztam a képet. Lehetetlen volt megmondani, hogy a hold fényes arca alszik-e, vagy csak szemléli az alatta húzódó hosszú utat. A távolban ködös kék dombok várakoztak, két kőtorony őrizte őket, a horizonton túli igazság néma őrszemei.

Egy farkas és egy kutya üvöltött az égen izzó gömbre; az egyik vad, a másik szelíd, testvérek félelemben. Lábuk közelében rák mászott ki a vízből.

Tekintetem ismét a sötét kutyára tévedt, gyomrom összerándult.

– Hogy ment ma? – kérdezte Cabell, újra magára vonva a figyelmemet.

Kivettem a részemet a napi keresetemből, majd a maradékot a széfbe zártam, kétszáz dolláros bankjegyet mutattam fel.

– Hm. Nahát, ki fizeti a mai vacsorát! – mondta. – Gondolom a legendás Lobster Larry’s Unlimited Seafood Tower a legmegfelelőbb választás. Korlátlan svédasztalos fogyasztás. Ha már homár.

A testvérem langaléta alkat, kevés hús van a csontjain, de úgy tűnt, tökéletes kényelemben viseli azt az öltözéket, amit az antiqua-vadászok jól bevált egyenruhájának tartottam: laza barna nadrág és a szakma eszközeivel teleaggatott öv: kézi balta, kristályok, gyors hatású mérgek és ellenmérgek fiolái.

Mindezekre szükség van, ha a varázslónő kincsesbarlangját akarja kiüríteni, ha el akarja hozni onnan az évszázadok során felhalmozott kincseket úgy, hogy megőrzi az életét és a végtagjait is.

– Miért nem eszel inkább szemetet a kukából? – kérdeztem. – Ugyanaz az étkezési élmény.

– Ezt úgy értelmezem, hogy meg akarsz állni a könyvtárnál, megpróbálsz beugrani néhány potenciális ügyfélhez, aztán pizzát rendelünk, egymás után a tizedik este.

– Mi történt a Gaia varázslónő kulcsa munkával? – kérdeztem, a táskám után nyúlva. – Találtál egyezést a könyvtári gyűjteményben, vagy mégiscsak el kellett menned a Csontfelmetszőhöz?

Ahhoz, hogy kinyissunk egy lezárt Vénát, azaz olyan mágikus ösvényt, amelyet a varázslónők teremtettek maguknak, csontra és vérre volt szükségünk attól, aki azt létrehozta, vagy az egyenesági leszármazottjától. Ezeket a Csontvágó kutatta fel és szerezte be.

– Meg kellett kérnem a Csontfelmetszőt – mondta, és átadta nekem a kulcsot, hogy alaposabban megnézhessem. Úgy nézett ki, mint két ujjcsont, amelyet arany varrással illesztettek össze. – Készen állunk arra, hogy ezen a hétvégén kinyissuk a sírt.

– Isten szent foga – hördültem fel. – Mibe került nekünk ez a kulcs?

– Csak a szokásos – mondta, és vállat vont. – Egy szívességbe.

– Nem osztogathatunk folyton szívességeket – mondtam szigorúan. Gyorsan lekapcsoltam a zenét és az elemmel működő gyertyákat is.

– Miért nem? – kérdezte, csípőjét az ajtókeretnek támasztva.

Attól a kis mozdulattól – a gondtalan hangnemtől – megtorpantam. Soha nem emlékeztetett jobban Nashre, arra a nyomorult gazemberre, aki vonakodva nevelt fel, és vont be minket a szakmájába, csak azért, hogy aztán magára hagyjon minket úgy, hogy még tízévesek sem voltunk.

Cabell gyorsan körülnézett a Mystic Mavenben.

– Abba kell hagynod ezt a baromságot, ha azt akarod, hogy legközelebb valódi pénzzel fizethessünk a Csontfelmetszőnek.

Valahogy megint elérkeztünk a legkevésbé kedvenc beszélgetésemhez.

– Ez a „baromság” a megélhetésünk. Ebből veszünk élelmet, és ebből van tető a fejünk felett. Esetleg te több műszakot vállalhatnál a tetoválószalonban.

– Tudod, hogy nem erre gondolok – mondta Cabell, és irritálóan szusszant. – Ha csak egy legendás ereklye után mennénk…

– Persze, és ha csak találnánk egy egyszarvút – vágtam a szavába. – Ha csak egyetlen elveszett kalózkincset is felfedeznénk. Ha csak elfognánk egy hullócsillagot, és zsebre tennénk…

– Jól van – mondta Cabell. Mosolya lehervadt. – Elég. Elmondtad a véleményedet.

Nem voltunk olyanok, mint a többi antiqua-vadász és Nash, akik ködös vágyakat és álmokat kergettek. Persze, egy legendás tárgy eladásával a feketepiacon ezreket, ha nem milliókat kereshet az ember, de ennek az ára évekig tartó keresés. A relikviák száma pedig fokozatosan csökken. A világ más részeinek mágiahasználói már bebiztosították maguknak a kincseket, csak Európában maradt szabad keresgélnivaló. Ráadásul soha nem is voltak megfelelő erőforrásaink ahhoz, hogy egy nagy kapást megkereshessünk.

– Az igazi pénz valódi munkából származik – emlékeztettem. És akár tetszett, akár nem, a Mystic Maven valódi munka volt. Rugalmas munkaidő, tisztességes bérek, és mindent feketén fizettek. Szükségünk volt rá, hogy kiegészítsük a céhkönyvtár álláshirdető táblájától szerzett fizetett munkákat, különösen azért, mert ezeknek a hirdetéseknek a száma megritkult, és az ügyfelek fukarkodtak a megtalálói díjakkal.

Lehet, hogy a Mystic Maven egy tömjénes füstölőkre és hal szagú ostobaságokra épülő turistacsapda, de megadta nekünk azt, ami korábban soha nem volt. Stabilitást.

Nash soha nem íratott be minket az iskolába. Soha nem hamisított személyazonossági papírokat a két árvának, akiket a világ különböző feleiről gyűjtött össze, mint két nyomorult csecsebecsét. Világunk az antiqua-vadászok és varázslónők világa volt, szinte mindenki másnak ismeretlen és láthatatlan. A féltékenység térdén nevelkedtünk, az irigység kezével tápláltak minket, és a kapzsiság fedele alatt kaptunk menedéket.

Az igazság az volt, hogy Nash nemcsak belekényszerített mindkettőnket ebbe a világba, hanem csapdába is ejtett minket.

Tetszett az az élet, amit kialakítottunk magunknak, és tetszett az a kis stabilitás, amivel most, hogy idősebbek lettünk, el is tudtuk tartani magunkat.

Sajnos Cabell azt akarta, ami Nashnek megvolt: a hatalmat, a dicsőséget, a felfedezés izgalmát.

Ajka összeszorult, ahogy a csuklóját vakarta.

– Nash mindig azt mondta…

– Ne idézd – figyelmeztettem –, ne idézd itt nekem Nasht!

Cabell megremegett, de most az egyszer nem érdekelt.

– Miért csinálod mindig ezt? – kérdezte. – Miért kapod fel a vizet, valahányszor megemlítem?

– Mert azt a lélegzetvételt sem érdemli meg, ami ahhoz kell, hogy kimondd a nevét – csattantam fel.

Bőrtáskámat a vállamra terítve feszes mosolyt erőltettem az arcomra.

– Gyere, megnézzük a könyvtár hirdetőtábláját, aztán majd megállunk Madrigal Varázslónőnél, és átadjuk neki a brossot.

Cabell megborzongott a varázslónő nevének említésére. Megveregettem a vállát. Az igazat megvallva olyan intenzitással figyelte őt a konzultáción, hogy mindkettőnket megrémített, és akkor még nem is döntött úgy, hogy lenyal egy izzadságcseppet az arcáról.

Bezártam az ajtót, követtem Cabellt a nyikorgó lépcsőn, ki a viharos éjszakába. Turisták kerülgettek minket, vidámak voltak, arcuk rózsaszín a csípős kora őszi levegőtől.

Épphogy elkerültem, hogy többükkel összeütközzek, miközben a nyakukat nyújtva éppen a Quincy Market épületét bámulták. Micsoda látvány, ahogy behajolnak a fotókért az éttermek elé, ahogy almaboros fánkot esznek, álmos gyerekeket tologatnak babakocsikban a macskaköveken a szállodáik felé.

Látomás egy olyan életről, amit soha nem ismertem, és soha nem is fogok megismerni.

2

Visszhangzó nevetés fogadott minket, amikor beléptünk céhünk könyvtárának átriumába. Bőröm olyan hideg lett, mint a márványfalak.

Soha semmi jó nem jött ki egy antiqua-vadász partiból, különösen így éjfél felé, amikor virágoznak az átkok, és az emberek értékítélete felpuhul az italtól.

Most azt kívántam, bárcsak megálltunk volna vacsorázni, ahelyett, hogy átjöttünk Beacon Hill-be, ahol a könyvtár egy jellegtelen, egyáltalán nem feltűnő városi házban működött.

– Ajaj! – szólaltam meg. – Tökéletes időzítés.

– Jó érzéked van ahhoz, hogy mindig olyanokkal fuss össze, akiket a legkevésbé akarok látni – mondta Cabell. – Ez majdnem olyan, mintha a könyvtár mondani akarna neked valamit.

– Azt, hogy meg kell találnom a módját, hogy ellopjam a kulcsaikat, így ne tudjanak újra bejutni?

Cabell megrázta a fejét.

– Mikor fogod felismerni, hogy ha eltolod magadtól az embereket, az csak egyféleképpen végződhet? Úgy, hogy egyedül maradsz.

– Úgy érted, hogy boldogan élek, míg meg nem halok? – vágtam vissza és figyeltem arra, hogy szorosan becsukjam magam mögött az ajtót.

Az Akármerre ajtót egy nagyhatalmú varázslónő kamrájából távolították el több mint egy évszázaddal ezelőtt, amikor antiqua-vadász céhünket megalapították. A varázslónők csontvázgombjaitól eltérően, amelyeket arra használtak, hogy egy adott Véna vége a másikhoz rögzüljön, az Akármerre ajtó végtelen számú ideiglenes átjárót nyit meg – bárhova vezethet, amit az ember tisztán el tud képzelni, feltéve, ha megkapta az ajtó rézkulcsának másolatát.

Cabell és én Nashtől örököltük a tagsági kulcsunkat, aki akkor kapta meg, amikor vonakodva ugyan, de elfogadták a céhbe való jelentkezését. A belépéshez szükséges adománya – Aeneas pajzsa – elég figyelemre méltó ereklye volt ahhoz, hogy a céh többi tagja hajlandó legyen figyelmen kívül hagyni meglehetősen sötét hírnevét.

Az Akármerre ajtóval az volt a probléma, hogy a könyvtár kötelező megálló volt, bárhová is ment az ember. Elsétálhattunk a könyvtárba, és megvárhattuk, amíg a könyvtáros észrevesz minket, és kinyitja a rejtett ajtót, a belépés egyszerűbb módja azonban – amivel a céhtagok többsége élt – az Akármerre ajtó volt. Csak annyit kell tenni, hogy bedugjuk a tagsági kulcsunkat egy közeli régi zárba, az kinyitja az ajtót, és másodpercek alatt ott vagyunk, ahol lenni akarunk. A North End-i lakásunkban a fehérneműs szekrény zárját használtuk leggyakrabban. A könyvtárba érve aztán megint az Akármerre ajtón lévő zárat használtuk arra, hogy továbbhaladjunk legközelebbi célunkhoz.

A visszaúton ismét át kell haladnunk itt, és felkavarodott a gyomrom a gondolatra, amikor elképzeltem, hogy megint ilyen összejövetelbe csöppenünk.

Cabell arcán kissé enyhült a feszültség, ahogy hátradőlt, és végignézett a hosszú, fényes teremből a könyvtár központi helyiségébe. A gyertyák meleg ragyogása valósággal hívogattak, a kőpadló fehér foltjai úgy ragyogtak, mint a csillagok nyoma.

– Nem péntek van, ugye? – kérdeztem.

A péntek esti beszámolók és bemutatók arról szóltak, hogy az antiqua-vadászok bőven ittak, és azokról az ereklyékről beszéltek, amiket találtak, valamint azoktól a kamrákról és alagutakról, amelyeket sikerült túlélniük. Minden reményem, hogy gyorsan köszönhetek a könyvtárosnak, mielőtt elindulunk, rövid úton szétmállott, mint egy marék homok ökölbe szorítva.

– Kedd. Úgy tűnik, Endymion Dye és legénysége visszatért; akármilyen expedíción jártak is – jegyezte meg Cabell.

Utáltam magamat az önszabotáló kíváncsiságom miatt, és lopva gyors pillantást vetettem a folyosón lévőkre. Endymion Dye az egyik munkaasztalnál állt, céhtagok vették körül, akik mind élénken csevegtek és nyüzsögtek körülötte; mindenki igyekezett egy-egy rajongó vagy dicsérő szót mondani neki. A dús, tiszta ősz hajzuhatag mindig meglepetésként ért, függetlenül attól, hogy hányszor láttam. Három évvel ezelőtt egy varázslónő átkának búcsúajándékaként szerezte.

Állkapcsom megfeszült. Volt benne valami nyugtalanító az obszcén gazdagságán és azon a tényen túl, hogy a családja alapította ezt a céhet, és neki kellett felállítania a szabályokat, sőt, még szúrós szürke szemén is túl, amellyel ha ránézett az emberre úgy tűnt, hogy egyenesen átvág rajta. Megfoghatatlan kisugárzása volt; mintha egyikünk sem érdemelte volna meg azt a kiváltságot, hogy megismerje a valódi érzéseit vagy a szándékait.

Még Nash, aki a káoszban is mindig vigyorgott, nagy ívben elkerülte Endymiont. A fickó valami idióta szarságban sántikál, Tamsy, mondta egy nap, amikor elhaladtunk mellette az egyetlen céhtalálkozó felé, amit Nash hajlandó volt megtisztelni a jelenlétével. Kerüld el nagy ívben. Érted? Kerüld el!

Azon ritka esetekben, amikor láttam Endymiont, mindig olyan tökéletes volt a megjelenése, hogy szinte irreális látvány volt őt így látni, porosan és koszosan az expedícióból érkezve.

Ennek ellenére fele annyira sem volt idegesítő, mint a fia, Emrys. A fiatalabb Dye, amikor nem az örökségét herdálta, amit egyetlen tizenhét éves sem érdemel meg, vagy nem az ereklyével dicsekedett, amit az apjával találtak, úgy tűnt, csak azért létezik, hogy próbára tegye józan eszem határait.

– Nem látod a Bizalmi Izé Társaságot, ugye? – kérdeztem.

Cabell ismét behajolt a folyosóra.

– Nem. Huh.

– Mi az, hogy huh? – kérdeztem.

– Furcsa, hogy az apja nem vitte magával – mondta Cabell. – De hetek óta nem láttam a könyvtárban. Talán valami új flancos bentlakásos iskolába adták?

– Csak remélni tudom.

Nagyobb esély van arra, hogy a pokol befagy, mint arra, hogy Emrys akár ideiglenesen feladja az ereklyék vadászatát.

Endymion figyelmen kívül hagyta a antiqua-vadászok fecsegését, tekintetét a vékony keretes szemüvegének üvegén visszaverődő tűzfény rejtette el.

Cabell vigasztalón megérintette a fejemet, és azt mondta:

– Várj itt! Megnézem a munkahirdetéseket, hogy ne kelljen velük foglalkoznod.

Az ellátmányos táskáért nyúltam, amit Cabell a vállára akasztott, és megkönnyebbülés futott végig az egész testemen.

– Köszönöm. Mára elfogytak a szellemes válaszaim.

A hideg kőfalnak támaszkodtam, és hallgattam, ahogy a többi antiqua-vadász túláradóan üdvözölte Cabellt, mint egy tékozló fiút. Miután túltették magukat tetovált magányos harcos külsején, összevissza ölelték. Mély nevetése és az elragadó történetmesélés trükkje, amit Nashtől tanult, majdnem felülmúlta a Lark családdal való szerencsétlen kapcsolatát. (Igen. Lark, mint Pacsirta. Ezért engem többnyire Madárnak csúfolnak, mintha nem tudnák megjegyezni a nevemet.)

De minden alkalommal, amikor Cabell elcsoszogott egy-egy ilyen beszámolóra és ereklye-bemutatóra, vagy elment meginni valamelyikükkel egy italt, kénytelen voltam a nyelvembe harapni, hogy ne emlékeztessem arra, hogy a hátunk mögött még mindig Tolvajéknak hívnak minket.

Amit talán sértőnek találtam volna, ha tényleg lett volna alapja.

Nem tisztelték őt, és pokoli biztos, hogy nem érdekelte őket, él-e, hal-e. Soha nem érdekelte őket. Amikor gyermekek voltunk, és szükségünk volt a segítségükre, a céh úgynevezett egysége sehol sem volt.

Ez volt az első lecke, amit Nash tanított nekem; az emberek az életben csak magukkal törődnek, és a túléléshez neked is ezt kell tenned. A varázslónők legalább őszinték voltak ezzel kapcsolatban, és nem tettek úgy, mintha magukon kívül mással is törődnének.

Cabell visszasietett hozzám, három munkahirdetést lobogtatott. Mindegyiket a könyvtáros smaragdzöld tintájával írták.

– Van köztük néhány jó is, azt hiszem.

Mindhármat átvettem, tanulmányoztam a keresési munkát igénylők nevét. A legtöbben Bűbájolónak tűntek. Jó. Szükségünk volt egy kis változatosságra, hogy egy kicsit ne varázslónőkkel kelljen foglalkozni.

Vidám hangok friss hulláma késztetett arra, hogy ismét lepillantsak a folyosóra.

Endymion gyötrelmes lassúsággal távolította el a védőburkot a legfrissebb leletéről. Aztán azzal a drámai lendülettel, aminek ez az emberfajta még akkor sem tud ellenállni, ha felbecsülhetetlen értékű tárgyakat kezel, visszadobta az ereklyét az asztalra. A becsapódás mennydörgő hangja végigsöpört az egész könyvtáron.

Hatalmas, bőrkötésű könyv volt, borítója a kortól és különböző időkben kapott hőhatásoktól megrepedt. Az ezüsttel szegélyezett vastag lapköteg úgy nézett ki, mintha az elmúlt néhány évszázadot azzal töltötték volna, hogy menekülni próbált a kötésből. Az Avalon fájának szimbólumát viselő nehéz fémcsat tartotta össze az egészet.

Pokolian szégyelltem, hogy ekkor végtelen irigység nyilallt belém.

– Callwen halhatatlansága… – mondtam. A varázslónő emlékiratai; vérrel írta, nem sokkal a halála előtt. Bár manapság általános gyakorlat, hogy a varázslónők ilyen emlékiratot írnak, a pletykák szerint ez a legrégebbi a maga nemében.

A felső polcokon rejtőző könyvtári macskák fújni kezdtek a kötet köré szőtt átkok miatt. Olyan volt ez a hang, mintha eső sistergett volna a forró bádogtetőn.

A többi antiqua-vadász ököllel verte az asztalokat. Pulzusom a harsány ütemnél is gyorsabban vert, ahogy ott álltam az Akármerre ajtóval szemben.

– Rendben – mondtam, és becsúsztattam a kulcsunkat a kulcslyukba. – Hova menjünk először?

Órákon át cikáztunk Boston, Savannah, Salem és St. Augustine között, és mindhárom munkára lecsaptunk. Kettőt egy másik céhből származó antiqua-vadász fejezett be, a harmadiknál pedig az ügyfél abban reménykedett, hogy munkadíjunkat hatalmas gombgyűjteményével fizetheti.

Most már csak az volt hátra, hogy befejezzük azt a munkát, amit Madrigal varázslónőnek végeztünk.

– Csak annyit mondok, hogy azok a gyöngygombok meglehetősen csábítóak voltak – folytatta Cabell, a vacsora utáni tömegben lavírozva New Orleans francia negyedében.

– Csillag alakúak voltak – mondtam, és az arcom összerándult.

– Igazad van, visszavonom, amit mondtam – felelte Cabell. – Nem csábítóak, hanem egyenesen elbűvölőek voltak. Azt hiszem, jól állnának neked…

Vállammal szándékosan a vállának ütköztem, és fennakadt a szemem.

– Most már tudom, mit vegyek neked karácsonyra.

– Hm. Ezt nézd! – szólt Cabell, a felettünk lévő vaserkélyekre nézve. Halvány holdsarló világította meg a környéket; New Orleans teljes színes pompájában ragyogott, és úgy tűnt, hogy a Hold alacsonyabban áll az égen, mint általában.

– Miért nem élünk itt? – kérdezte Cabell boldogan sóhajtva.

Tucatnyi okot sorolhattam volna fel, de csak egy számított: Boston az otthonunk. Az egyetlen, ami valaha volt.

Mindketten ösztönösen lassítottunk, ahogy egy jelentéktelen mellékutcához közeledtünk. Borostyánnal borított fekete kastély várt a zsákutca sikátorban, közvetlenül az utolsó borostyánszínű lámpafény-körön túl.

A Rook House fekete kapuja közeledtünkre nyikorogva kinyílt. A ház bejáratáig vezető kanyargós utat galagonyabokrok szegélyezték. Visszatartottam a lélegzetemet, a galagonyabogyók rothadó bűze mégis megtalált, orromba kúszott, és ott maradt.

Szívem úgy verte bordáimat, hogy az már fájt. Emlékeket kavart fel bennem; álltam már kastély előtt várakozva; Cabell kicsi kezét szorongattam, és imádkoztam, hogy Nash ne ölesse meg magát odabent a varázslónővel való alkudozás során.

– Nálad van a bross? – kérdezte Cabell, bár tudta, hogy igen.

– Minden rendben lesz – biztattam.

– Tényleg bemehetnék veled – mondta, és rá nem jellemző módon aggódó pillantást vetett a házra.

Fekete bőrnaplót húztam elő a táskámból, kopott fedelét magamhoz szorítottam.

– Próbálj ki néhány lehetséges kulcsszót, amíg várakozol.

Nash nagyon kevés tárgyat hagyott hátra, de a naplóját igen. Ereklyékről, legendákról és mágiahasználókról szóló történetek és jegyzetek kaotikus összevisszasága volt; mindenről és mindenkiről jegyzetelt, akivel és amivel az évek során találkozott. Valószínűleg tudta, hogy kíváncsi ifjú gyámoltjai megpróbálják elolvasni, ezért néhány bejegyzést kulcsszó rejtjellel írt. Míg a legtöbb bejegyzés megfejtéséhez sikerült kitalálnunk a kulcsszót, az utolsót, amelyet közvetlenül az eltűnése előtt írt, évek óta nem sikerült megfejtenünk.

Cabell átvette a naplót, de nyugtalansága nem múlt el.

– Most rajtam a sor – mondtam. Amikor varázslóknak szállítottunk árut, egyikünk mindig kint maradt, arra az esetre, ha a másik csapdába esne az ügyféllel, aki nem hajlandó fizetni. Megnyugtatóan megszorítottam a karját. – Ígérem, nagyon sietek. Szeretlek.

– Ne halj meg! – felelte, és még egyet sóhajtott, aztán a kerítésnek támaszkodott.

Madrigal varázslónő otthona mintha saját hidegétől reszketett volna. Az ablaküvegek csikorogtak a keretükben, mint megannyi vicsorgó fog; a repedezett márvány és a kovácsoltvas zsanérjai nyögtek a szélben.

Tekintetem a kastély kortól megviselt homlokzatát pásztázta, ahogy a megsüllyedt verandához közeledtem.

– Nincs semmi gond. Nem nagy ügy – suttogtam magamban, vállamat hátrahúzva. – Csak egy kézbesítés. Megkapod a fizetséget, és már ott sem vagy.

Mindig fontosnak tartottam, hogy a találkozás előtt tájékozódjunk az ügyfeleinkről, mert ezáltal jelentősen megnöveljük esélyeinket arra, hogy megkapjuk a munkát és a pénzt, és élve kerülünk ki a találkozóból. A céhünk könyvtárában azonban szinte semmi sem volt Madrigal varázslónőről, és Nash naplója is csak félig hasznos információt tartalmazott.

Madrigal – boszorkány, minden elemi affinitás mestere. Nincsenek ismert kapcsolatai. Soha ne fogadj el vacsorameghívást tőle!

A munka-ajánlata hónapokig érintetlen maradt céhünk álláshirdető tábláján, mire összeszedtem a bátorságomat, hogy levegyem.

Öklöm megfeszült a brosst magában foglaló bársonytok körül. A megbízóval a munka részleteiről való egyeztetés nagyon megviselte az idegeimet; megint nyugtalan lettem, és gondolataimban megfordult minden eshetőség, arra az esetre, ha valami félresikerülne. A nyomorult igazság az volt, hogy igen keveset tehetünk, ha Madrigal mégsem tartja tiszteletben a megállapodásunkat, és úgy dönt, hogy nem fizet nekünk. Ezzel jár az, ha egy magunknál hatalmasabb lénnyel üzletelünk. Szeszélyesek. A hangulatuk olyan változékony, mint a tűz. Mindig készen kell állni arra, hogy megéget.

Az ajtó kinyílt, mielőtt felemelhettem volna a kezem, hogy csengessek.

– Jó estét, kisasszony.

A varázslónő segítője lehetetlen magasságával és utcányi széles vállával szinte teljesen betöltötte a hatalmas ajtót. A varázslónő Kedves Vel Úrnak szólította, és bár ebből nem lehetett eldönteni, hogy ez kedveskedés vagy tényleg ez az illető vezetékneve, úgy gondoltam, biztonságosabb, ha ezt nem kérdezem meg.

A Vel Úrnak szólított alak meghajolt, ahogy közelebb értem. Vonásai ugyanolyan kifürkészhetetlenek voltak, mint amikor először jártam ebben a házban. Arca felső felére bőrmaszk tapadt; olyan volt, mint egy sólyom csuklyája; beárnyékolta a szemét. Hatalmas testét egy elegáns, régimódi komornyik-egyenruhába csomagolta.

– Lenne szíves követni engem, kisasszony.

Furcsa, dallamos akcentusa volt. Nem hangzott teljesen emberinek, és valószínűleg nem is volt az. Bár ma már a mi világunkban ritkák, a varázslónők gyakran egészen hosszú életük végéig szolgálatukba állítottak valamilyen mágikus teremtményt.

A segítő visszalépett az árnyékba. Meleg viasz és gyertyafüst illatát éreztem, ahogy elhaladtam mellette. A hajtókáján arany kitűző volt, amely egy sakkfigurát ábrázolt, felette szarvas holddal; ez Madrigal varázslónő jele. Az arany a közeli tartóban álló gyertya fényében csillogott.

Valahonnan a ház mélyéről zene szólt; panaszos szaxofon párbajozott zongora csillámos hangjaival, lassan őrjöngő dallamokba és ritmusba merülve.

Fejezd be a munkát, gondoltam. Éreztem, hogy a bross szélei a tenyerembe fúródnak.

– Itthon van az asszonya? – kérdeztem.

– Ó, igen, kisasszony – mondta a segítő. – Éppen szórakozik.

A gyomrom összerándult.

– Jöjjek vissza később?

– Nem, kisasszony – felelte. – Az asszonyom azt nem szeretné.

És mint minden jó varázslónő segítője, ő sem szerette volna a gazdája nemtetszését kockáztatni.

– Rendben – mondtam, azzal hátraléptem, hogy elém kerülhessen és vezethessen. Annyira ideges voltam az első látogatásomkor, hogy a Rook House-ra csak bársony foltokként és tömjénszagként emlékeztem. Most már képes voltam alaposabban körülnézni.

Ahogy az egyhetes vágott virágok, úgy a finom bútorok, a műalkotások és az aranyozott csecsebecsék is megbarnultak a kor előrehaladtával. A pazarlás olyan lélegzetelállító volt, mint a nedves, foltos szőnyegek, a penész és a rothadás átható bűze.

A falakat fakuló vörös selyem borította. Csonttal berakott intarziás asztal támaszkodott a falnak, rajta kapaszkodó kéz alakú váza, egy pár operai látcső és egy félig teli serleg, amiben lehetett vörösbor, de ugyanannyi erővel vér is.

A gyertyafényben ragyogó folyosón régimódi egyenruhát viselő, óvatos megjelenésű fiatalember portréja lógott. Festett arcára élénkvörös rúzsfoltot nyomtak, és kést döftek át a vásznon, pontosan ott, ahol a szíve lett volna.

Rettegés kúszott a bőröm alá, mint egy raj százlábú. A zene hangjait követve egy idő után már nem szőnyegen jártunk, hanem pepita padlóköveken. A gyertyák fénye meglebbent, ahogy elhaladtunk mellettük, de nem volt elég ahhoz, hogy enyhítsék a kérlelhetetlen komor érzést.

Az ajtón át a ház közepén lévő kerek átriumba léptünk. A grandiózus lépcső fölött ólomüveg kupola terült el; fákat és virágzó kúszónövényekkel teli buja kertet ábrázolt fényes félhold alatt. Ettől a fénytől a nagy lépcső vörös szőnyege és márványa rothadt árnyalatot kapott.

Nem mentünk fel a lépcsőn, bíborvörös ajtó felé fordultunk, az ajtó mindkét szárnyát a varázslónő jele díszítette. A zene halkult, de csak annyira, hogy halljam odabentről a hangok moraját. Becsuktam a szememet, amikor kísérőm felemelte a kezét, hogy bekopogjon.

Az ajtó kinyílt, és a zene úgy áradt ki a helyiségből, mint elvágott torokból a vér.

Kihúztam magamat, amennyire csak tudtam, felszegtem az államat, úgy követtem Madrigal segítőjét az ajtón át. Odabent egy lány nézett vissza rám. Kerek arc, túl nagy szemek, a barna és a szőke közötti árnyalatú haj; arcbőre sápadt, csontfehér.

Engem nézett.

A helyiséget a padlótól a mennyezetig futó tükrök borították. A bútorok úgy néztek ki, mintha mindegyiket közvetlenül a fényes fekete kőpadlóból faragták volna; és a talajszint felett furcsa formákba nyúltak és csavarodtak. A padlón, az oldalfalak mentén gyertyák sorakoztak. Lángok százai váltak ezrekké, ahogy tükröződésük megsokszorozódott a körülöttünk lévő ezüstfoncsoros üvegfelületeken.

A szoba közepén bankettasztal állt, a mennyezeti csillárból bíborszínű viasz csöpögött a felületére.

Gyomrom görcsbe rándult a hússal és pitével zsúfolásig megrakott tálak láttán. Az édességekkel és süteményekkel megrakott tálcákról csokoládéhollók követtek zselészemükkel.

Az asztalfőn egy nő ült; teste hatalmas fekete tüllfelhőbe bugyolálva. Arcát éles körvonalú pirosság ékesítette. Vörös hajzuhatag omlott le a hátán, de a varázslónő (vagy valami szegény szolga) két tincset csigába csavart a füle felett. A feltekert haj között rögzített gyémántok és fekete gyöngyök megremegtek, ahogy fejét felém mozdítva rám nézett.

Pontosan úgy nézett ki, ahogy már számtalan legenda próbálta ábrázolni a hírhedt Morgan le Fay-t. Csábítóan baljóslatú.

– Miss Lark. Milyen… pontos. – Fekete csipkeszalvétával törölte le az ajkát, és felém nyújtotta a kezét.

Szívem a torkomban dobogott, ahogy megtettem az első lépést felé; cipőm sarka hirtelen túl hangos lett, ruhám pedig túl csapzott ahhoz, hogy itt legyek. Szinte belefulladtam a szoba lobogóan irizáló fényeibe. Megtorpantam, amikor láttam, hogy nincs egyedül az asztalnál. Számos mozdulatlan… férfiak? Életnagyságú babák? Szmoking volt rajtuk, mellkasukon fekete bársonyszalag, a székükhöz kötve ültek; az tartotta őket egyenesen. Mindegyikük valamilyen preparált állatfejet viselt, amely csuklyaként fedte el a saját fejüket. Volt medve, oroszlán, szarvas és vaddisznó.

– Jöjjön csak, biztosíthatom, hogy a vendégeim jól viselkednek – mondta Madrigal. – Magam idomítottam őket.

Úgy tűnt, egyikük sem mozdul, amíg a tőle balra ülő vendég ki nem hajolt a hatalmas gyertyatartó mögül, ami addig eltakarta a szemem elől.

Emrys Dye.

3

A többiekkel ellentétben ő nem viselt állatfejet. Ez azt jelentette, hogy végignézhettem, ahogy igen gyorsan elsápad, és szája tátva marad a nyilvánvaló meglepetéstől.

Egészen addig a pillanatig büszke voltam arra, hogy milyen ritkán lepődök meg. Éveket töltöttem azzal, hogy módszeresen adagoljam magamnak a gyanakvást, ahogyan mások apró adagokként szoktatják magukat mérgekhez, hogy az adott anyaggal való mérgezés iránt toleranciát építsenek magukban. Ha az ember mindig a legrosszabbra számít, semmi sem vághat olyan mélyre, hogy megdöbbenjen tőle.

De bármit is vártam, ez… nem az volt.

Emrys megjelenése, mint mindig, most is elitiskolai tökéletes volt. Arcvonásait, testalkatát gyönyörű, gazdag emberek közötti több generációnyi házasságok alakították. Megvolt benne mindaz a leírhatatlan valami, ami úgy tűnik, a Bűbájolók sajátossága; ez különbözteti meg őket tőlünk, a többi földi halandótól. Ez a valami pedig arra késztette, hogy az illendőnél egy másodperccel tovább bámuljon.

Ennek a csábításnak nehéz ellenállni – még akkor is, ha az Emrys família esetében az ember hamar felfedezi a visszataszító személyiséget a maszk alatt.

Fekete selyemszmokingot viselt, a csokornyakkendő kioldva lógott a nyakában. Gesztenyebarna haját a szokásos laza kócos stílusban viselte. Elegáns mozdulattal végigsimított a fején, és eltérő színű szemével áthatón nézett rám. Az egyik ónszürke, a másik csillogó smaragdzöld volt, mint a bross, amit magammal hoztam.

A lábam már nem emlékezett arra, hogyan kell rendesen működni. Ugyanez sajnos nem mondható el a számról.

– Te mit keresel itt? – böktem ki.

– Micsoda öröm látni téged, Tamsin – mondta Emrys, azzal kinyújtotta a kezét, és rámarkolt a közeli pezsgősüveg nyakára. Korábbi döbbenete elpárolgott, hangja a szokásos sima maradt. – Újabb izgalmas kalandból tértél vissza, és sikerült megtalálnod valami elveszett szemetet? Feltételezem, hogy a feladat, amivel Madrigal úrnő megbízott benneteket, kellemes változatosság a szokásos nyomorúságos feladataidhoz képest.

– Újabb izgalmas küldetésből tértél vissza, hogy megerősítsd törékeny férfi büszkeségedet? – feleltem negédes hangon. Nem csoda, hogy nem voltál a könyvtárban.

Emrys felnevetett. Közben színültig töltötte a pezsgőspoharát.

– Hát, tényleg. Lebuktam, Jómadár.

Legszívesebben vicsorogtam volna. Ha valaki madár, akkor az ő. Úgy csapkodott, körözött, hülyét csinált magából, az okozott koszt és káoszt pedig mással takaríttatta el.

– Úgy tűnik, abban a tévhitben élsz, hogy a kiszámíthatóságod vonzó tulajdonság. Valójában azonban rendkívül unalmas – jelentettem ki.

– Unalmas? – Vigyora egyre szélesedett. – Én? Rám ilyet még sosem mondtak.

– Ööö… ööö.

A varázslónő köhécselése visszarepített a jelenbe.

Madrigal az asztal közepére tett egyik tál felé nyúlt; hús- és sajtdarabokat szúrt fel hosszú körmeivel. Ujjai késekként mozogtak, ahogy a tányérra kaparta körmeiről az ételt. Gyors pillantást vetettem a kezére, olyan gyűrűt kerestem rajta, amelyen szigillum lehet.

– Miss Lark, az úr a vendégem – mondta Madrigal.

Én pedig nem vagyok az, egészítette ki az elmém a mondatot.

– Szívesen meghívnám vacsorára, de mint láthatja, kettőnknek is alig van étel – folytatta a varázslónő, hangjában hamis megbánással, miközben a sült malac orrát simogatta.

– Természetesen – mondtam, fejemet valamiféle maghajlásra lehajtva. – Természetesen, Crone úrnő. Teljesítettem a kérését, és azért jöttem, hogy átadjam önnek a brosst.

Erősen kellett küzdenem, hogy várakozás közben mozdulatlan maradjak, de a varázslónő nem szólt semmit. Megkockáztattam, hogy pilláim alól felnézek rá. A varázslónő megint az étellel foglalkozott, gyümölcsdarabokat szúrt fel körmeivel a közeli tálból. Néhány gyötrelmes pillanatig nem hallatszott más hang, csak körmének kaparászása és fogak csikorgatása.

Emrys észrevétlenül az alsó ajkára harapott, miközben a varázslónőt nézte. Másik keze a fényes asztalon behajlítva hevert.

Kényszerítettem magamat, hogy elkapjam róla a tekintetemet.

– Elnézést, nem tudtam, hogy önök ismerik egymást – hallottam a saját hangomat.

Isten szent foga, fogd be a szádat, Tamsin! – gondoltam magamban.

– Én meg azt nem tudtam, hogy számon tartja az ismerőseimet, Miss Lark – mondta Madrigal. – Vel Úr?

A levegő hólyagosan forrón örvénylett a hátamon. Vel Úr hatalmas teste elkezdett maga köré csavarodni. Fenyegető viharként nőtt a nyomás, a tüdőmben is izzott tőle a levegő; egy idő után már alig tudtam lélegezni. Fény villogott körülötte, hatalmas teste új formát öltött.

Kobold, jelent meg a lassan érkező felismerés a tudatomban. A koboldok a Tündérnép alakváltói, akik bármilyen formát tudnak ölteni a trükkjeikhez és az utazásaikhoz. Nem rendelkeztem az Egybenlátás képességével. Csak azért láthattam, mert akarta, hogy lássam.

A sólyom előrereppent, a varázslónő obszidián székének magas háttámlájára telepedett, és nyugtalanító némaságban figyelt. Madrigal felnyúlt, megetette egy csík hússal.

– Hol van Cabell? – kérdezte Emrys, ezzel felrázva a gondolataimból.

– Mit érdekel ez téged? – kérdeztem, kabátom ujját lejjebb húzva.

– Nem tudtam, hogy tilos érdeklődnöm a céhem egyik tagja iránt.

– A te céhed? – kérdeztem kissé élesen. – Próbáld ki, hogyan hangzana az, hogy a mi céhünk; akkor…

– Gyerekek – szakított félbe a varázslónő. – Rövid ismeretségünk mely aspektusa késztet arra, hogy azt hidd, eltűrök egy ilyen kicsinyes harcot, amelyben még részt sem vehetek? – kérdezte felém fordulva. Addig harapdáltam az ajkam belsejét, amíg vér ízét nem éreztem. Csak így tudtam elkerülni, hogy reagáljak. – Nem emlékszem, hogy legutóbbi találkozónkon ilyen mogorva vagy ennyire civilizálatlan lettél volna.

A levegőben kimondatlan varázslatok feszültek, elég töményen ahhoz, hogy egy hozzám hasonló egyszerű halandó is észrevegye, mert szúrta a bőrömet. Ajkamba haraptam.

Madrigal ereje más volt, mint a többi varázslónőé, akikkel addig dolgom volt. Nehéz és villámló. Ősi. Ez biztosan azért volt, mert ő Crone. Ez a legmagasabb státusz, amit egy varázslónő elérhet. A mágia elsajátítása a varázslatok és átok-szigillumok hatalmas ismeretéről árulkodott. Olyan hatalmas tudásról, gondoltam komoran, hogy talán fel sem ismerem azt, amivel meg fog ölni.

– Attól tartok, természetes hajlama van a mogorvaságra – mondta Emrys. Hangja hirtelen olyan meleg és sima lett, mint a bourbon. – De ez az ő egyedülálló bájához tartozik. És tényleg, mi értelme civilizáltnak lenni, amikor helyette az ember érdekes is lehet?

Madrigal ezen elgondolkodva hümmögött. A körülöttünk gyülekező nyomás engedett, mintha valaki kifújta volna a levegőt.

– Nem hölgynek neveltek, ha ezt kérdezné, asszonyom – sikerült nagy nehezen kimondanom. – Nem úgy, mint önt. Nincs a világon önhöz hasonló. Sem szépség, sem hatalom tekintetében.

– Soha nem élveztem a túlzásba vitt hízelkedést, szivi – jelentette ki Madrigal, enyhe figyelmeztető hangon. – De ha már az ízletes falatoknál tartunk, hol van az az elragadó fiatalember, aki elkísérte önt hozzám legutóbbi látogatása során? Alig egy pillantást vethettem rá. Reméltem, hogy jobban megismerhetem.

– Ő… – Olyan magyarázatot kerestem, amely nem sérti, nem dühíti fel. – Neki… ma este más kötelezettsége volt.

– Más kötelezettsége? Ami fontosabb nálam? – kérdezte Madrigal.

A testem jobban megfeszült, mint egy hangszer húrja.

– Elnézést kérek.

– Milyen szörnyen idegesítő! – mondta Madrigal, és nagyot kortyolt boros serlegéből. – Mondja, Miss Lark, mivel gyakran nem értem a halandó elme rejtelmeit… Mi tartja vissza attól, hogy kivájja fivére szívét, amikor nagyon felbosszantja önt?

– Leginkább az akaraterő – feleltem, mielőtt átgondoltam volna, mit válaszolok. – És az, hogy gyengék a körmeim.

Emrys döbbenten felnevetett. Madrigal varázslónő pedig egy pillanatig hallgatott, majd fejét hátrahajtva artikulálatlanul felröhögött. A hang inkább állati volt, mint emberi.

Még egy lépést tettem előre, majd még egyet, amíg elég közel nem voltam ahhoz, hogy kicsúsztassam a brosst a védőburkolatáról, és letegyem mellé az asztalra.

– Azt hiszem, most fizetnem kell neked – mondta Madrigal duzzogva. Kinyújtotta a kezét, a semmiből vérvörös bársonyerszény jelent meg a tenyerében. Egy pillanatig haboztam, aztán elvettem és megkockáztattam, hogy belenézzek, nehogy az legyen, hogy a varázslónő kövekkel vagy fillérekkel tömte tele.

Meglepetésemre Madrigal újabb éles nevetésben tört ki.

– Látom, sok tapasztalata van a húgaimmal és nővéreimmel való munkában, Miss Lark, de mindketten biztosak lehetnek abban, hogy a jól elvégzett munkáért mindig rendesen fizetek.

Munka. Emrys tehát munka ügyben van itt; nem egy szívesség miatt, pedig azt talán hamarabb elhittem volna. Tudtam, hogy a Dye família időről időre közvetlen kapcsolatba lép varázslónőkkel, hogy információt szerezzenek, vagy eladják, amit találtak, de ez a szituáció egyáltalán nem hasonlított azokhoz a kényelmetlen szerződésekhez, amelyeket Cabell és én kötöttünk velük. A céhünk nagy része szánalmasnak találta, hogy a megélhetésért kell ilyen és ehhez hasonló munkákat vállalnunk.

Hirtelen megfordultam, hogy szembenézzek Emrysszel.

– Munka miatt vagy itt?

– Mi van akkor, ha igen? – kérdezte, és szeme megvillant.

– Apád megvonta a juttatásaidat? Nem kapsz apanázst a vagyonkezelői alapodtól? – kérdeztem. – Vagy egyszerűen csak rövid pórázra fogott?

Emrys tekintete elsötétült, arca komor grimaszba rándult.

– Nem hiszem, hogy neked ehhez bármi közöd is lenne.

Nem. Nem. Nem hagyom, hogy jó munkát vegyen el tőlem. Nekem annyira szükségem van rá, hogy ezt ő soha nem értheti meg.

– Mistress Crone – szólaltam meg, és erősen küzdöttem, hogy ne hallatsszon a hangomon a kétségbeesés. – Ha elégedett a keresőmunkánkkal, örömmel vállalnék Önnek más feladatot is.

– Olyan kétségbeesetten keresel munkát, annyira rá vagy szorulva, hogy beálltál orvvadászatnak? – vágott vissza Emrys, hangjában új, ismeretlen éllel. Aztán elfordult tőlem. – Nem mintha kételkednék bölcsességében, Crone úrnő, de Tamsin, azaz Miss Lark nem felel meg a legalapvetőbb követelménynek. Nem tartozik a Bűbájolók közé, és nem rendelkezik az Egybenlátás képességével.

Ez volt az igazság, de volt valami abban, ahogy ezt kimondta, úgy állítva be, mintha az szégyellnivaló lenne, amit teljesen megalázónak éreztem.

– Ellentétben veled és legjobb barátoddal, a protekcióval, nekem nincs szükségem az Egybenlátás képességre ahhoz, hogy elvégezzem a munkámat – vágtam vissza.

– Ebben az érvelésben van valami, kis állatom. Nem tagadhatod, hogy Miss Lark fogyatékosságai ellenére is elvégezte a feladatot. – Madrigal azzal felvette a brossot, és a gyertyafény felé tartotta. Mosolya lassan egyre nőtt. – Talán helyénvaló egy kis verseny. Nagyon kíváncsi lennék, hogy melyikőtök tudja elhozni nekem a Szolga Jutalmát.

A Szolga Jutalma. A szavak durván csörrentek emlékezetemben. Ismerősek, de lehetetlen valamihez kötni. Csak azt tudtam, hogy ismerem ezt a nevet…

Emrys ajka összeszorult, ahogy hátradőlt. Izzadsággyöngy futott végig az arca oldalán, valamilyen heg lefutását követve. Az asztalhoz hajoltam, egy pillanatra elvonva figyelmemet a kidagadó heg szaggatott vonalának látványától. Lejjebb is folytatódott, a kabátja alá húzódott, de ahogy a gyertyafény felé fordult, a heg teljesen eltűnt, mintha csak képzeltem volna.

– Miss Lark nem tudja elvégezni ezt a munkát, úrnőm – szólalt meg végül. – És az imént mi már meg is állapodtunk.

– Kérem, ne hallgasson rá! – mondtam gyorsan. – Nem vagyok olyan, mint ő vagy a hozzá hasonlók. Jobb munkát végzek fele annyi erőforrással és fél áron. És mint tudja, bizonyos tárgyakat visszaszerzek az ügyfeleknek; nem adok el ereklyéket egyetlen fizetőképes féregnek sem.

Madrigal nem is figyelt ránk; még mindig azt tanulmányozta, hogyan ragyog a bross a gyertyafényben. Egyetlen gyors ujjmozdulattal kettétörte az ezüst díszt, és hagyta, hogy a smaragd a tenyerébe hulljon. Aztán egy szót sem szólt, levegőt sem vett, a szájába kapta, mint valami keménycukorkát, és egészben lenyelte.

Leesett az állam.

– Én…

Nem akartam tudni.

– Elismerem, hogy Miss Lark azon hiányossága, hogy nem rendelkezik az Egybenlátás képességével, problémát jelentene ebben a keresésben – jelentette ki a varázslónő, kezét Emrys kezére téve. Hőség tombolt mellkasomban. Körmei úgy simogatták a bőrét, mintha gránátalma lenne, amelyet fel kell vágni és fel kell falni.

Remek. Megérdemlik egymást, sziszegte egy hang a fülembe. Hadd falja fel élve.

A mozdulat azonban felhívta a figyelmemet valami másra, egy legalább annyira érdekes jelenségre, ami addig elkerülte a figyelmemet. Most először fordult elő, hogy Emrys Dye nem viselte családja rubin pecsétgyűrűjét.

– …Mégsem tudok ellenállni a játéknak, különösen ilyen méltó ellenfelekkel – folytatta a varázslónő. – Miss Lark, ha előbb hozza el nekem a Szolgáló Jutalmát, százszor annyit fizetek ki önnek, mint amit ma este kapott.

A szívem összeszorult a kínos vágyakozástól.

– Akkor én leszek az, aki elhozom önnek.

Bármi is az. Nincs értelme most felfedni ezt a kis tudatlanságot, különösen úgy, hogy a név már felkavart valamit az emlékezetemben.

Az egyik vendég, aki a medve fejét viselte, apró, könyörgő nyöszörgéssel megmozdult a helyén. Összerándult a gyomrom.

– Ez igazán csodálatos, Miss Lark – mondta Madrigal. – Jobban fogom élvezni ezt a versenyt, mint gondolná. De eljött az idő, hogy távozzon. Kedves Vel Úr, kérem, kísérje ki.

Emrys széke hangos csikorgással hátracsúszott. Jobb kezét a balra kulcsolta, mintha a gyűrűvel babrálna, ami már nincs a kezén.

– Úrnőm – szólalt meg Emrys a bájtól szinte csöpögő mosollyal –, kérem, szíveskedjen engem abban a megtiszteltetésben részesíteni, hogy megengedi, hogy én kísérjem ki Miss Larkot.

– Hát… felőlem rendben. Mindig is a jó modor híve voltam – felelte Madrigal, ujjaival felénk mutatva. – Főleg, hogy a jó modor úgyis visszavezeti az asztalomhoz.

Újabb hőhullám tört rám.

– Köszönöm – szóltam fogcsikorgatva. – Köszönöm a lehetőséget, hogy szolgálhatom önt.

Emrys megragadta a karomat, tekintetét egyenesen előreszegve, rideg arckifejezéssel, sietve vezetett ki az ebédlőből át az átriumon. Csak amikor elértük az előcsarnokot, és lelassult, akkor tudtam kiszabadítani magamat a szorításából.

– Ha még egyszer akár egy ujjal is hozzám érsz, reggel arra ébredsz, hogy nincs kezed – sziszegtem.

Megpróbáltam megfogni a fagyos kilincset, de Emrys gyorsabb volt. Magasságát előnyére fordítva a vállam fölé nyúlva, csukva tartotta az ajtót. Megfordultam, hogy mellkason üssem, de a másik kezével elkapta a csuklómat. Ezúttal abban a pillanatban elengedte, amikor megrántottam.

– Figyelj rám, Jómadár, Pacsirta vagy akármi – mondta halk hangon –, ez az én munkám. Egyetlen részét sem akarod.

A ház csípős hidegében melegebbnek éreztem az arcomba csapó leheletét. Emrys lehajolt, háborgó tekintetét rám emelte, szemét egy szintbe hozta az enyémmel, amíg az éles szavak el nem párologtak a nyelvemről.

Az évek során Emrys Dye minden árnyalatát láttam; a bortól megrészegült kis hercegtől a könyvtár tüzének fényénél történetet mesélő harsány mesemondóig, a gondatlan udvarlótól a munkájában elmerülő csendes olvasóig és a kötelességtudó, a szüleit imádó fiúig. De még soha nem láttam őt ilyennek; arckifejezése egyenesen sivár volt, rideg, mint a jégvirágos üveg. Nem voltam biztos abban, hogy ha ellökném, nem törne össze.

– Ha jól sejtem, az én munkámról beszélsz – mondtam hidegen. – Végeztünk?

– Még nem. Láttam az arcodat, amikor felajánlotta neked a munkát. Fogalmad sincs, miről van szó, arról nem is beszélve, hogy mire készülsz.

Közelebb húzódtam, de nem hőkölt hátra.

– Ha nem tetszik, amit látsz, egyszerűen ne nézd.

– Tamsin – szólalt meg, ezúttal sokkal halkabban. – Kérlek…

Hangos, fémes csörömpölés nyomta el szavait. Mindketten összerezzentünk a zajra, és ahogy Emrys megfordult, kicsúsztam a hóna alatt, és kinyitottam az ajtót.

A bejárat másik végén egy kicsi, púpos nő fekete cselédlány-egyenruhában lassan letérdelt és felnyögött a padlóra esett ezüst tálca és a törött üveghalom előtt.

Egy pillanat alatt megfeledkeztek rólam. Emrys a nő felé rohant, és halk, nyugtató hangon szólt hozzá.

– Semmi baj. Semmi baj. Ígérem, nem lesz semmi baj.

A nő megrázta a fejét, meg sem tudott szólalni a döbbenettől. Emrys végtelen gondossággal emelte fel a padlóról, egy közeli székhez vezette. Elakadt a lélegzetem. Az arca nagy részét eltakaró durva szálú ősz hajzuhatag sem tudta elfedni megereszkedett bőrének mély ráncait, a domború ereket, egyetlen látható szemének fehérjét ott, ahol az írisznek és a pupillának kellett volna lennie.

A cseléd keze tétován Emrys csuklója fölött lebegett, de csak egy pillanatra. Szeme könnyel telt meg, arcán a fájdalom annyira elviselhetetlen volt, hogy majdnem félrenéztem. Emrys állán a vágásheg egyre hangsúlyosabb lett, ahogy odakapva igyekezett lecsillapítani a benne gyülekező vihart.

A fülledt éjszakai levegő és a galagonyabogyók bűze hívogatott kifelé. Valami azonban arra késztetett, hogy még egyszer visszanézzek. Így láttam meg, ahogy Emrys négykézláb áll, és nagyon igyekszik összeszedni az üvegszilánkokat. Aztán az ajtó becsukódott.