Dél körül járhatott az idő. Az erdő fái közt beszűrődő napsugár oly hevesen fűtötte a levegőt, már-már, fojtogatónak tűnt a párás hőség. Éjjel esett az eső. A fák levelein megcsillanó kevéske fény még nem szárította fel a vízcseppeket, melyek a szivárvány minden színében pompázatosan táncoltak, miközben a simogatóan lágy szellő megcirógatta a leveleken lévő harmatcseppeket. Letérve a keskeny szekérvágta útról, egy öregasszony botorkált leánygyermekkel az erdő sűrűje felé. Hollye anyó annyira öreg volt már, hogy ha valaki megkérdezte mikor született, már az idejét sem tudta megmondani. Apró, barna szemeivel huncutul pislogott, s mosolyra húzott szájjal csak ennyit mondott. – Én biz’ a szivárvánnyal jöttem a világra, szüleim az erdőt lakó tündérek, akik idegen szemnek nem láthatók. Hosszú, hamuszürke ruhát viselt, melynek alja már átnedvesedett az ázott fövenyen, s biccentős lépteitől a szoknya, úgy suhant az ezeréves tölgyfa bothoz, amelyre támaszkodott, mintha a szél csapdosná egy viharos éjszakán. Ősz haján sötétzöld főkötőt viselt, fázós hátát ugyanilyen színű kötött vállkendő terítette be. Kezében üres fonott kosarat cipelt, amelybe majd hazaviszi az összegyűjtött gyógyfüveket, melyekből teát, krémet és mindenféle kórságra főzetet készít. A kislány nyolc év körüli lehetett. Ruhája gesztenyebarna volt, ami még jobban kihangsúlyozta sötétbarna szemeit és gömbölyded arcocskáját. Dús, fekete haja hosszú fürtökben omlott hátára, s a lengedező szél néha egy tincset kiragadva, csiklandozva biggyesztette lángvörös szájacskája széléhez. Nem panaszkodott ruhája színe miatt, bár sokkal jobban kedvelte a színes,

cicomás holmikat, de olykor jobb beleolvadni az erdő bozótjába. Cipőt vagy valamiféle lábbelit egyikük sem viselt, hiszen nem is volt nekik csupán egy pár, az is csak ünnepnapokon. De hát ez a cigányoknak amúgy sem volt soha létkérdés, ők a természetes dolgokat kedvelték.

- A fene vinné el ezt a köszvényt! – nyögött fel Hollye anyó, s leült egy kidőlt farönkre. – Várj egy picit! Pihennem kell, mert nem nekem való már ez a dombokon való járkálás.

- Nagymama, hadd vigyem én a kosarat, jobban bírom én, mint te.

Kis unokája apró kezecskéjét odanyújtotta nagyanyjának, s elvette tőle a kosárkát, aminek nem is volt nagy súlya, csak Hollye volt már túl gyönge.

Körülbelül egy félórányi járás után értek az erdő közepén lévő tisztásra, ahol a nagyanyó fürge ujjaival ügyesen tépdesni kezdte a Vadárvácskát, az Orbáncfüvet és a Gilisztaűző varádicsot.

A kislány unaloműzés helyett vadvirágokat szedett csokorba, s hallgatta a fülemüle csacsogását, a feketerigó fütyülését, valamint a fakopáncs hangos, erőteljes és ütemes dobolását a fa törzsén, ahogy csőrével megpróbálta megtalálni kedvenc csemegéjét, a cserebogár lárváját. Az erdő zajos volt a madarak hangjától. Hallhatóan mindenki elégedetten zendített rá napi mondókájára. Észre sem vette, hogy ma egy kissé távolabb ment nagyanyjától, mint máskor, amikor a tisztásra jönnek. Reccsenés zajára lett figyelmes, de mire kis szívében a félelem lángja kigyúlt volna, már ragyogó barna szemei meg is pillantották az erdőből óvatosan kiosonó szarvaspárt, akik a dús rétre jöttek friss, nedves hajtásokat legelészni. Jól ismerte az erdő minden lakóját, hiszen az volt az otthona, az életet jelentő hajlék számára.

Hollye felegyenesedett, hogy fájós derekát megmozgassa, s körülnézve döbbenten pillantotta meg, hogy unokája nincs a közelben. Kétségbeesetten kiabálni kezdett. – Luisa! Luisa! Gyermekem, merre vagy?

A kislány meghallotta, és már indult is vissza. Éles hangjával nagyot rikkantott: - Itt vagyok nagyi, ne aggódj!

A nagy sietség közepette sem kerülhette el a figyelmét a domboldalból kitűnő sziklahasadék, amelyet messziről mindig is látott, de eddig még nem sikerült közelebbről szemügyre vennie. Megtorpant, ahogy a sziklás kövekhez ért, mert egy szűknek tűnő nyílást fedezett fel. A bejáratot bozót takarta, de az ő fürkésző tekintete átlátott a levelek és

ágak között. Hollye elindult a hang irányába.

- Nézd, nagyi, itt egy lyuk! - kiáltotta diadalittasan, mintha most fedezett volna fel valami csodát, amit még senki sem látott ebben az életben.

- Az nem lyuk, hanem egy barlang.

- Valóban? – csodálkozott Luisa. - Mi az a barlang?

- Az olyan hely, amit néhány állat otthonaként foglal el, vagy ahova az emberek az ellenségük elől, vagy bánatukban elbújnak. - látta a lány kíváncsiságát, ezért folytatta mondókáját. - Mivel nekünk nincs ellenségünk és boldogan éldegélünk, nincs rá szükségünk, hogy ilyen helyekre menjünk, ráadásul sincs ott semmi érdekes látnivaló, csupán pár öreg kavics.

Ekkor döbbent rá, hogy ezzel a mondattal még jobban felkeltette unokája érdeklődését, amelyet már nem tudott csillapítani.

- Bár be fogta volna a lepcses száját. - gondolta.

- Kavics? Játszhatok vele?

A következő pillanatban még magához sem tért, amikor a kislány eltűnt az üregben.

- Istenem, mit tettem? - nézett a gyermek után kétségbeesetten

- Utána menni nem tudok, és ha valami baja esik, sosem bocsátom meg magamnak.

Könnyek kezdtek lecsordulni ráncos bőrén, s jajveszékelve ismételgette Luisa nevét.

Talán egy perc sem telhetett még el, amikor Luisa újra megjelent az üreg bejáratánál, ami Hollye számára egy örökkévalóságnak tűnt. Odalépett a nagymamája elé és kinyújtotta a kis kezét. Tenyerében pár vörösen izzó, színes kő lapult.

- Nézd nagyi, milyen csodásan szép kövek! Sosem volt még ilyen gyönyörűséges játékom, vihetek haza párat belőle? - kérdezte, és kis szeme úgy ragyogott a boldogságtól, mint a kezében lévő rubintok.

- Teremtő istenem! - Hollye ereiben megfagyott a vér. Leült egy sziklára, hogy unokáját megkímélje a csalódás fájdalmától, lágyan kezdett szavaiba. - Nem, kincsem, ezt nem vihetjük magunkkal haza. Ezek olyan kövek, amelyekkel nem szabad játszani!

- De miért nem? – kérdezte Luisa keserű felháborodással.

- Elmondom, de ígérd meg, hogy ez a hely a mi titkunk marad, és soha

senkinek nem beszélsz róla. A színes kövekről és erről a helyről sem, ahol találtad, és bármi történjék, soha többé ne térj ide vissza.

A kislány figyelmesen hallgatta és leste a nagymamája szavait.

Hollye folytatta: - Gyermekem, ez egy olyan kavics, ami megbetegíti

az embereket. Megrontja a lelküket, sokan elveszítik az elméjüket, némelyek arra vetemednek, hogy meggyilkolják embertársaikat a kő varázsereje miatt. Akinek ez a birtokába kerül, többé nem tud uralkodni magán és hamarabb jut a szellemvilágba, mint ahogy az meg van írva az angyalok könyvében.

Luisa megilletődve nézett, és kissé megrémült. Ezek a dolgok ismeretlenek voltak számára, és gyermeki eszével nem igen tudta felfogni a komolyságát. Lehorgasztotta a fejét, és bánatosan elindult, hogy visszavigye a rubintot a barlangba. Még mielőtt eltűnt volna a félhomályban, hátraszegett fejjel így szólt: - Jól van nagymama, megígérem.

Alig ment be, Hollye már látta, hogy kifelé tart az unokája, és érezte, hogy a lelke kissé megnyugszik. Azonban az éles eszű leányka nem dobta el a köveket, hanem ruhája titkos zsebébe rejtett belőlük pár apróbb darabot. A nagymamája azért toldotta a zsebecskét a szoknyája belsejébe, hogy az eladott gyógyfüvekért kapott érméket abban rejtse el. Nem mintha bárkinek is eszébe jutna egy gyereket kirabolni, főleg, ha a környékbeliek tudják, hogy ennivalóra is alig futja neki. Azért fő az óvatosság! Nagymamája előrelátó, sokat tapasztalt asszony volt, és féltette az unokáját, mert sosem lehet tudni, mikor téved erre egy rabló, vagy útonálló, a várostól ilyen távol eső vidékre. Luisa, hogy Hollye figyelmét elterelje a kövekről, éles észjárásával a szarvas nőstényre terelte a szót.

- Nézd, nagyi, milyen hatalmas a pocakja szarvas anyónak! Ugye nemsokára megszületik a kis gidája?

- Bizony - mosolyodott el nagyanyja -, ha Isten is úgy akarja, nemsokára világra hozza a kicsinyét. Már talán annyi időt sem kell várni a gida érkezéséig, míg a hold újra sarlóra nem fordul. Már ilyenkor a grófságból sem vadásznak a nőstényekre, mert tudják, hogy szaporodik az állatállomány.

Amúgy is ezen az eldugott környéken még nem találkoztam egy árva lélekkel sem, ha jobban átgondolom a grófságban élő emberek talán már arról is elfeledkeztek, hogy ez a hely létezik.

- Nahát! - ugrándozott Luisa vidáman - akkor ez egy varázslatos hely, amiről csak mi tudunk.

- Remélem… nézett maga elé Hollye elmélázva. - De most már induljunk, mert mindjárt ránk borítja az éjjel sötét fátylát, és még azelőtt haza kell érnünk. Igaz, a sötétség a legbecsesebb társunk a földön, de azért nem árt az óvatosság. Szegény gróf úr is, hogy eltűnt! - sóhajtott. - Csak kiment lovagolni, és soha többé nem tért haza sem ő, sem a lova. Ha jól számolom, lassan egy éve lesz már. Szegény Lady Anne már belepusztul a fájdalomba.

- Miért mondja mindenki, hogy sehol sincs? - kérdezte meglepődve Luisa. - Nem azt mondtad, nagymama, hogy az angyalok földjén jár, ahol az édesanyám is?

Hollye szemébe könnyek szöktek, amikor szeretett lánya az eszébe jutott. Szerencsétlen a szülésbe halt bele, amikor a gyermeke világra jött. Egy parázna londoni uraság csavarta el a fejét, amikor a vásárba ment. Párszor még találkoztak, teherbe ejtette, de aztán nem akart hallanifelőle. Akkor döntött úgy, hogy eltitkolja Luisa születését. Ennek volt köszönhető, hogy a lányka bőre olyan fehér volt, akár a frissen hullott hó. Csak a koromfekete haja árulkodott némi cigányos vonásról.

Lassan haladtak hazafelé. Nagy úr az öregség, ha az ember már lépni sem bír. Már alkonyodni kezdett, amikor megpillantották az öreg tölgyes között rejtőző, náddal fedett viskójukat. Téglából rakott kéménye úgy tornyosult az apró, vályogból épített házikó tetején, mintha az eget akarná elérni. Pici ablakán talán még egy ember sem fért volna be, ajtaját is csak a szükség miatt tákolták össze, hiszen értéket nemigen vitt el onnan még senki, aki arra tévedt. Az ajtóval szemben állt az apró kemence, ahol Hollye a főzeteit kotyvasztotta. Mellette, a falnál egy dikó volt. Hogy kényelmesebbé tegyék a fekhelyet, szalmával töltött vásznat tettek a fából tákolt ágykeretre. Középen egy százéves tölgyfa asztal állt, talán az egyetlen bútordarab, ami erősnek volt mondható. Alatta egy karosszék terpeszkedett, ami az idő vasfogaitól majd széthullott. Szembe a falra polcokat rögzítettek amelyeken tárolták az edényeket, és azokat a főzeteket, amelyek ártalmatlanok voltak, ha valakinek kortyolni támadt kedve belőlük amikor épp senki nem tartózkodott otthon. A házikó két sarkába szeget ütöttek, és a közé feszített zsinegre akasztották a szárítani való füvet.

Hazaérve Hollye fáradtan tette le öreg csontjait az ágyikóra.

- Figyelj rám, gyermekem – szólt - nem sok időm van már hátra, hogy én is az angyalok földjére lépjek. Ezért mindent meg kell tanítanom neked, amit az elmém rejt. Azt a tudást, amit évszázadok óta adnak át egymásnak őseink, amit túl veszélyes papírra vetni. Mindig ebből a tudásból tengettük nyomorúságos kis életünket. Nem leszel tőle gazdag, de becsületes munka, és ha a fortélyát jól kitanulod, mindig lesz mit enned, ezzel a tudással segíthetsz magadon és másokon. Nem nehéz munka, s ezt a tudást nem veheti el tőled soha senki, csak az életed árán. Holnap reggel, ha felkelünk, első dolgod lesz elmenni Lady
Anne-hez, elviszed neki ezt a főzetet, amit készítettem, hogy csillapítsa a fájdalmát.

Hétalvó! Kelj ki az ágyból, kisasszony, hasadra süt a nap! - rázta föl Hollye a még mélyen szundikáló unokáját.
- Mmmm… - morgott maga elé Luisa álmosan. - Talán elaludtam? Olyan korán van még, hadd lustálkodjak egy picit. - dörzsölte meg alig pislákoló szemeit, s egy hirtelen mozdulattal a fal felé fordult. Nyakába húzta egy szál vászon takaróját, és már aludt volna is tovább, ha nagymamája nem korholná.
- Ejnye, te! Siess, öltözz. A grófné már várja az elixírt, amit este készítettem, hogy az csillapítsa a fájdalmát.
- Ó, igen, Lady Anne! Nem is értem, hogy mehetett ez ki a fejemből?

- Már ugrott is, hogy magára kapja türkizkék ruháját, melynek dekoltázsát, buggyos ujjait és szoknyáját piros fodrocskák díszítik.
- Itt az ideje, hogy megkomolyodj! Nagyon szétszórt vagy ma, gyermekem!
- Semmi bajom, csupán a tegnapi járkálástól fáradhattam el egy picit. Majd gyorsabban kapkodom a lábaim, és egy szempillantás alatt a kastélyba érek.
- Itt van az üvegcse és egy levél Myladynek. Rejtsd jól el! Idegen kézbe ne add! Bárki is kéri, csak személyesen a grófnőnek adhatod a kezébe! Tudom, tudom… ahogy az mindig van. Már indult is, karjára akasztva a picike kosárkáját, a sáros úton.

Igyekezett ki az erdőből a fő útra, ami a kastélyhoz vezetett. Az árok partján a sötétlila szeder kecsegtető illatot árasztott. Megállt, szedett néhány szemet apró markába, mert már éhség mardosta a gyomrát. A nagy sietségben nem volt ideje, hogy indulás előtt bekapjon valamit.
A kastélyhoz érve egy inas álldogált a nagy tölgyfa ajtónál.

- Jó napot, Edgár uraság! - kiáltott oda mosolyogva.

A férfi középkorú, délceg ember volt, aki fekete mellény alatt fehér inget viselt. A nadrágja úgy feszült rajta, mintha ráöntötték volna. Száját csalfán félrehúzva illendően köszöntötte a lánykát.

- Önnek is hasonlót! - kacsintott kacéran. - Csodásan néz ki ma a kisasszony! - bókolt Luisának, mert nagyon kedvelte a tűzről pattant leánykát.

- Köszönöm a bókot! - húzta ki magát.

- Már megint hazudtál, Edgár! Nem vagyok sem szép, sem hölgy! - zúgolódott, - de ami azt illeti te is a helyére léphetnél a méltóságos Mortimer grófnak! Olyan fess gádzsónak mint te, nem az ajtóban van a helye, annak a rusnya gonosz embernek pedig nem a nagyúri székben - súgta oda az inasnak, nehogy valaki más meghallja.

Edgár elnevette magát, és betessékelte a kislányt a hatalmas előcsarnokba. A mennyezete a tetőig ért, a padlóját pedig hatalmas fehér márványlapokkal rakták le. Kétoldalt bordópiros szőnyeggel leterített lépcsők vezettek fel az emeletre.

- Eredj csak, a méltóságos asszony már vár. Jobbra a lépcsőn, aztán az első emeleten menj tovább.

- Tudom a járást uram! De köszönet a szíves tájékoztatásért - fojtotta bele a szót Luisa az inasba.

Lady Anne ajtajához érve bekopogtatott. - Méltóságos grófné, bejöhetek? Én vagyok Luisa.

- Gyere gyermekem, gyere csak közelebb, mutasd, mit küldött ma a jó Hollye?

A kislány a pici kosarából oda nyújtotta az elixírt a grófnénak, aki az üvegcsét a baldachinos ágya mellett álló cseresznyefa éjjeliszekrényére tette. Ezután a lányka felhajtotta kis szoknyáját, és előhúzta a levelet, amit a nagyanyja írt. Anne a kezébe vette, és olvasni kezdte.

Nagyra becsült grófnőmnek!

Mylady, ebből a szérumból naponta háromszor öt cseppet vegyen be! Öntse teába, úgy talán elviselhetőbb a fanyar íze. Remélem, ez a főzet jobban beválik, mint a múltkori, és tán jobban tud majd aludni is. Ha nem használ, üzenjen, készítek másikat. Egy másik ügyben alázattal kérem a segítségét. Az öregség lassan pálcát tör felettem. Drága Luisám magára fog maradni a világban. A méltóságos grófné tán ismer olyan helyet, ahol a szegény, nincstelen gyermeket befogadják, felnevelik, és embert faragnak belőle. Tudom, hogy sokat kérek, de örökre hálás lennék, ha a szemem fényét biztonságban tudhatnám, mielőtt a szellemvilágba távozok.

Anne letette a levelet maga mellé a párnájára, és elmélázva kezdte szemlélni a kislányt, aki addig csendben és türelmesen várakozott, a kényelmes, sötétzöld bársonnyal bevont fotelben. Tetszett neki a lányka, csodálatosan szép gyermek volt. Mindig arról álmodott, hogy fia után a sors kegyes lesz hozzá, és az ég egy leánygyermekkel is megáldja. Miután szeretett hitvese, Ralf Alston, Kenwood grófja eltűnt, lassan minden reménye szertefoszlott. Férje hiánya és a kétségbeesés épphogy fel nem emésztette testét és lelkét. A sok sírástól és átvirrasztott éjszakáktól teljesen kimerült, beesett, sápadt arcán kék szemei körkörösen, vörösen rajzolódtak ki. Dús, szőke haját már nem fésülte kontyba, hanem vállkendőként borult csontos vállára, melyet egy vastag, selyem hálóing fedett el.

Nehézkesen felült az ágyában, intett Luisának, hogy menjen közelebb.

- Mondd, gyermekem - vette szemügyre közelebbről is a lánykát -, akinek ilyen csodás hajkoronája van, mint neked, miért nem fésüli meg soha? - Ujjai közé vett egy fekete tincset, majd folytatta: Látom, ápolt vagy, a hajad tiszta, de kócos. Egy hölgynek úgy illik, hogy adjon a külsejére.

- Lady Anne bocsásson meg a külsőmért, de nincs semmim, amit a hajamba tegyek, és amúgy is megszoktam, hogy mindig így hordom.

- Állj fel! - utasította a grófné a gyermeket. - Menj oda a komódhoz!

Ott a felső fiókban találsz egy ezüst dobozt, vedd ki, és hozd ide! Siess!

Nem azért sürgette, mert nem volt rá elég ideje, hanem azért, mert már az ülés is nehezére esett.

Luisa felállt, odament a komódhoz, kivette a ládikát, és átnyújtotta Anne-nek. Felnyitotta a tetejét, és matatni kezdett benne.

Luisa szeme vadul követte a nő kezét, aki a sok szép holmi között keresgélt. Pár pillanat múlva előkerült egy fésű és egy kék szalag, amelyre a család címere volt hímezve. Még kislánykorában kapta az édesanyjától. Megőrizte, hogy továbbadhassa saját gyermekének. Azonban tudta, hogy neki már nem lesz leánya, így gondolta, kerüljön olyan személyhez, aki szívének kedves. Lezárta a doboz fedelét, majd átnyújtotta a kislánynak.

- Ezt vidd vissza a helyére, te pedig ülj ide mellém az ágyra! - Simította meg lágyan a hófehér takarót.

A lányka úgy tett, ahogy a lady parancsolta. Leült, Anne pedig megmutatta neki: – Nézd, ez a fésű! Ezzel minden reggel megigazítod a hajad ébredés után… így ni – kezdte lágyan bontogatni a kócos hajat, amiben Luisa ujjacskáin kívül semmi sem járt. Az is csak akkor, ha a szél az arcába fújta, ő pedig kis kezével félresöpörte a rakoncátlan fürtöket.

A kislányt olyan kellemes érzés töltötte el, hogy legszívesebben álomba merült volna, ahogy a fésű foga újra és újra a hajába ért és finoman cirógatta a fejbőrét.

- Ezzel a szalaggal szépen összefogjuk, ahogy egy hölgyhöz illik - monta Anne, és ügyes mozdulatokkal csinos masnit formázott.

Luisa a tükörasztalhoz lépett, s a látványtól majd elolvadt, mert így még sosem látta magát. Bár álmaiban néha képzelődött a gazdagság nyújtotta szépséges dolgokról és életről, remélni sem merte, hogy egyszer ő is egy ilyen csodásan megmunkált tükörben fogja magát nézegetni.

Visszalépett a grófnőhöz, megragadta gyönge kezeit és hálája jeléül térdre esve csókolgatni kezdte. Olyan boldog volt, hogy azt szavakba sem lehet önteni.

- Ó, Mylady, köszönöm! Az Isten fizesse meg jóságos szívét!

Anne elhúzta a kezét, mert annyira meghatotta a kislány hálája és boldogsága. Szeme könnyel telt meg, nagyokat nyeldesett, és még mielőtt elsírta volna magát, így szólt: – Állj fel, gyermekem! Ez semmiség ahhoz képest mit még ezután kapsz tőlem. Menj és keresd meg Chris úrfit, amíg a levélre válaszolok. Ha végeztem, üzenek érted.

- Igenis, asszonyom, ahogy parancsolja! – Lihegve futott végig a folyosón, le a lépcsőn, ahol szembe találkozott Blankával, a házvezetőnővel, aki épp az emeletre igyekezett sietősen.

- Nem látta véletlenül Chris úrfit? – kérdezte Luisa.

- Az imént sétált a kert felé. No-no, lassabban, kislány, hányszor mondjam, hogy a kastélyban nem szaladgálunk! Még a végén, kitöröd a nyakadat! - vetett keresztet Mrs. Blanca magán nagy keresztény lévén.

- Bocsánat, máskor nem fordul elő! - suttogta, és mintha meg sem szólították volna, szaladt tovább a hátsóbejárat felé.

Kaviccsal kikövezett út vezetett szanaszét a kertben. Közepén hatalmas kör alakú fehér márványszökőkút terpeszkedett, amelyet vörös tearózsák szegélyeztek. Tovább haladva az út két szélén öreg platánfák tornyosultak, mely végül egy keleti kultúra szerint kialakított, hatalmas tóhoz vezetett. Néhány helyen padokat helyeztek, hogy az ide látogató, pihenni vágyó ember a hűvösből csodálhassa a tó szépségét. Épp most nyíltak a vízililiomok rózsaszín, fehér és sárga színű kavalkádban. Közöttük pompázatos színben tündöklő vad récék úszkáltak. A parton egy pár fehér hattyú igazgatta a tollait. A táj békák kuruttyolásától volt hangos, ami nem is csoda, hiszen Christian szokásához híven ott játszadozott, s zavarta az ugrándozók nyugalmát. Már ha játéknak lehet nevezni, gyerekes csínytevéseit amelyekkel a szabad idejét töltötte. Éppen békákat fogott össze egy fazékba, amelyet a konyhából csent el. Azt tervezte, hogy az állatkákat Mrs. Blanca ágyába rakja a takaró alá.

- És mi lesz, ha belehal a nagy ijedtségbe? – kérdezte Luisa. – Ez nem jó ötlet, mert akkor a sötét börtönbe dobnak minket, és a patkányok meg fognak enni.

- Honnan veszel ilyen sületlenséget? – csattant fel Christian. - Az csak mese!

- Nem igaz! Mert azt beszélik, hogy a rossz gyerekeket patkányokkal zabáltatják fel! - rikoltozott a kislány.

- Ha-ha, ilyen bugyuta dolgot még soha életemben nem halottam! – A fiú olyan nevetésbe tört ki, hogy a gyomra görcsbe rándult, szeméből patakzott a könny, kezével pedig a lábszárát csapdosva végül térdre esett a nevetéstől.

Mikor végre lecsendesedett, a mellényét maga mellé tette a földre. – Nos, jól van, gyere, ülj le, találjuk ki, mivel töltsük el a délutánt.

Ahogy ültek egymással szemben, a fiúnak csak akkor tűnt fel a lány. Az arca kissé más vonásokat tükrözött, melyek eddig nem voltak láthatók a hajzuhatag miatt.

- Tudod, ha nem lennél ilyen kis pelenkás, elég szép kis hölgy is lehet-

nél, – mondta vigyorogva, gúnyosan a szavakat, pedig a szíve mélyén komolyan gondolta, azt amit mondott.

- Nyavalyás! Mert egy kicsit idősebb vagy, attól még te is csak egy gyerek vagy. Ráadásul a randa, vörös szeplőid miatt nem is látszik az a kibírhatatlan ábrázatod. Amúgy is, ki hallott már olyat, hogy egy úrfinak göndör haja legyen? És a lábad folyton lócitromtól bűzölögjön! - válaszolta
Luisa sértődötten.

- Azért irigykedsz, mert neked nincs lovad? - vágott vissza az úrfi védekezésképpen.

- Nekem nem is kell ló! A szegények gyalog járnak. Többet nem játszok veled, mert mindig gúnyolódsz. Bezzeg, ha idejön Alina Stafford Elisszel és Alfonsoval, velük másképp bánsz!

A szócsatát pár perc csend követte.

- Nem vagyok veled undok - húzogatta a száját a fiú. – De még kicsi vagy, és nem tudod, hogy barátok között hogy mennek a dolgok. Bocsáss meg, Luisa, nem akartalak megbántani – nézett a lányra tengerkék szemével, miközben aranyló haján megcsillant a nap sugara.

- Nem haragszom. Nem szégyellem a származásom. Nézd! Mit kaptam a mamádtól! – Luisa megfordult és büszkén mutatta a kék szalagját, amely összefogta dús hajkoronáját. - Gyönyörű, nem?

- De igen, az. Miért kaptad? Születésnapod van?

- Nem tudom, nem hiszem, csak úgy kaptam - vonta meg a lányka a vállát.

- Este megint idelátogat Gordon Mortimer – dünnyögte Chris.

- A mamád testvére? - érdeklődött Luisa.

- Igen, utálom azt az embert. Anyám előtt úgy tesz, mintha kedvelne, de amikor senki sem látja, állandóan lókötő cingárnak nevez, és arról álmodozik, hogy korbáccsal nevelne meg, ha ő lenne az apám. Na, még csak az kéne…

Edgár! Legyen szíves szóljon Luisának, hogy a grófné parancsára Charlie előállt a kocsival, és elviszi őt. Attól fél, hogy sötétedés előtt már nem érne haza, mert sajnos kissé elhúzódott a megbeszélés Mr. Godholddal.

- A Mylady idehívta az ügyvédjét? Hmm, vajon miért?
- Nem tudom Edgár, de nem is a mi dolgunk – felelte Blanca – bár

nem csodálkozom rajta, mert mostanában sokat gyengélkedik, és sok dögevő van körülötte… már ha érted, mire gondolok.

- Sokszor áldom az eget, hogy csak egy egyszerű inas vagyok; nincs vagyonom, de nem panaszkodhatok, van munkám, és jól megélek belőle. - Edgár elgondolkodott, majd bezárta maga mögött az ajtót.

- Bújócskázzunk! Benne vagy? - kérdezte Christian Luisát.

- Felőlem, ki legyen a hunyó?

- Most én akarok elbújni – azzal egy marék borsót nyomott a lányka kezébe. - Mire ezt átrakod egyik üvegből a másikba, addig elbújok. De ne csalj! Csak egyesével rakosgasd! – oktatta a fiú, mivel Luisa nem tudott számolni.

Christian leszaladt a pincébe, ahonnan egy titkos folyosó vezetett az anyja szobájába. A cseresznyefa szekrény hátulján egy titkos ajtó bújt meg, amelyről csak a szűk család tagjai tudtak. Nagy eszessége miatt büszkén kihúzta magát; itt bizony sosem talál rá a lány.

A szekrényben ülve hallotta, hogy egy hintó gördül ki az udvarból, majd kis idő elteltével egy másik, ami jobban zörgött, mint az előző. Nem is sejtette, hogy míg ő a kertben játszadozott, édesanyja ügyvédet hivatott és papírra vetette végakaratát, hogy ha vele történne valami, fia vagyona és címe biztonságban legyen.

A fiúcska biztosan eltöltött már egy órát a szekrényben, amikor a türelmetlenség úrrá lett rajta. Luisa már biztosan nem keresi – gondolta -, előjön, és zálogot kér cserébe a vereségért.

Alig mozdult meg, amikor újra hallotta a hintó hangját, amint begurul a kastély elé. Visszaült és várakozott. Nem kellett sokat várni, Gordon Mortimer hangja a ház minden szegletében hallatszott, amint kilépett a kocsijából.

„Félre az útból, kutya!” – rontott be. Nem kopogott, és nem várta, hogy valaki ajtót nyisson neki. Vállával nagyot lökött Edgáron, aki nekicsapódott az ajtófélfának, pedig ő sem tartozott az apró emberek közé.

A mogorva arcú ember igencsak termetes volt, méretét a mértéktelen zabálás miatt nagyra nőtt hasa is tovább növelte.

- Ne fáradj, tudom a járást – dörmögte - és elindult a lépcsőn felfelé, kettesével szedve a fokokat. Húga szobájához érve felvette álnok álar-

cát, és hízelkedve lépett be a hatalmas háló helyiségbe.

- Drága egyetlen testvérem, mondd, hogy nem igaz a hír, miszerint már több napja nyomod ezt a korhadt ágyat? – hajolt rá Anne-re, csókot erőltetve hazug szájával.

Azzal sem törődve, hogy sáros csizmájával végigtaposta a bordó színű, arany virágokkal beszőtt szőnyeget. Léha testével úgy vágódott a fotelbe, hogy csoda, hogy a lábai nem törtek ki a nagy teher alatt.

- Amint látod, kedves fivérem, úrrá lett rajtam a gyengeség, már lassan két hete nyomom az ágyat, és attól félek nem lesz erőm újra felkelni ebből az átkozott fekhelyből.

- Ne mondj ilyet, kedves húgom! Csupán valami átmeneti kórság lehet az, amiben szenvedsz. Hazafelé menet beszólok a doktornak, hogy nézze meg, miféle bajtól lettél íj gyönge.

- Áhhh, ne törd magad felesleges időpocsékolással! – intett Anne a kezével. – Hollye anyó cseppjeitől talán jobban leszek.

- Tán az a kuruzsló hozott neked valamit? Láttam is a kocsit ahogy szembe jött velem, a kis korcs ült vele a bakon. Nem jutott még eszedbe, hogy az a vén boszorka mérgez, s attól fogy az erőd napról napra?

- Ezt te sem gondolod komolyan Gordon – mosolyodott el Anne –, hisz tudod, hogy ő a család kuruzslója, eddig sosem volt panasz a gyógyszereire.

- Ha ragaszkodsz hozzá, én csak a te egészségedet féltem, drága testvérem! Te vagy az egyetlen rokonom e földön, akiért aggódhatnék. - bájolgott sajnálkozó tekintettel. – Jut eszembe, merre csavarog a kis unokaöcsém? Anne, kérlek, légy egy kicsit szigorúbb azzal a gyerekkel, mert még a végén, nevelés hiányában, valahol a sikátorban köt ki késsel a hátában. Én segíthetek neked embert faragni belőle, csak egy szavadba kerül.

- Nem rossz gyerek ő, csak egészséges és eleven, mint a többi korabeli fiúcska. De ha már erről esik szó, engedtessék meg nekem, hogy szót ejtsek a te életedről, melyet kicsapongóan szajhák között töltöd, kártyázol és iszol. Rövid időn belül elherdálod a vagyonodat ahelyett, hogy asszonyt vinnél a házadba, és gyerekeket nemzenél. A parasztok által termelt gabona nem sokáig fedezi a kiadásaidat. És aztán? Mi lesz?

- Édes húgom, ne ilyen dolgokon emészd magad! Ez hadd legyen az én gondom, te csak pihenj, és gyógyulj! Ha már így szóba került, én még emlékszem rá, amikor Ralf megvette neked ezt a birtokot. Üres volt, és

sivár, s lám, micsoda kastélyt építtetett. - Mielőtt folytatta volna mondandóját, felállt, a komódhoz ment, és egy pohár bort töltött magának, hogy enyhítse zavarát, amely kezdett eluralkodni az arcán.

- Te is tudod, hogy Ralf vagyonos ember volt, így nem jelentett neki gondot a kastély megépítése.

- Igen, igen - húzogatta szemöldökét Gordon – azért azzal mindenki tisztában van, hogy egy ekkora ház egy vagyonos embernek is meghúzza az erszényét, legyen az bármilyen gazdag is… hacsak nem volt valahonnan valami jövedelmező bevétele. - Próbálta finoman forgatni a szavakat, ami neki igencsak nehezére esett. – Emlékszem, amikor még fiatalok voltunk és jó barátok, mielőtt téged feleségül vett, együtt jártuk a londoni kocsmákat, jókat ittunk. Ej, azok az éjszakák, azok a szajhák… A lényeg, ha Ralf többet ivott a kelleténél, mindig rubintokról kezdett dicsekedni, amik az ő birtokában vannak elrejtve. Előfordult, hogy a nagy kincs reményében hazafelé menet sokszor útonállók akartak kirabolni minket. Hiszen csak a bolond nem hallotta a szavait egy nyüzsgő kocsmában. Olyankor a barátokkal mindig jót nevettünk rajta és biztattuk: – Hé! Mr. kifogyhatatlan, pakolja ki a zsebeit! Persze egy pár érmén kívül más nem volt nála. Mind bolondnak és álmodozónak néztük. Én viszont lassan rájöttem, hogy nem lehet hazugság az, amit részegen összehordott, amikor megvette ezt a birtokot, és felépíttette a környék legnagyobb kastélyát.

Mortimer idegesen forgolódott a szobában, fel s alá járkálva, remélte, hogy kihúz húgából valamit a titkolt vagyonról.

Anne csodálkozva figyelte bátyja szavait, fogalma sem volt róla, mit hord össze a zavarodott testvére.

- Nézd, Anne, egy vallomással tartozom. - Taktikát váltva, előállt a beszédével és leült testvére mellé az ágy szélére. – Valahonnan pénzt kell szereznem, mert ha nem fizetek, azok az emberek a fejemet veszik. Igazad volt, kissé elszaladt velem a szekér, nem figyeltem kellően, és túl sok adósságot halmoztam fel a kártyapartnereimnél. - Hogy élethűbb legyen az előadása, még pár csepp könnyet is erőltetett az arcára, aztán megragadta Anne kezét, és rimánkodóan folytatta. – Drága húgom, neked tudnod kell, hogy hol tartotta Ralf azokat a rubinokat! Csak egyet adj, egy pici kövecskét, amivel törleszthetem az adósságomat! – zokogott, és a fejét az ágyra hajtotta.

- Sajnálom, Gordon - szólt Anne, fogalmam sincs, miről beszélsz.

nekem Ralf sohasem beszélt semmiféle rubinról, én nem tudok neked segíteni.

- Anne drága, csak egyet, csak egyet adj, vagy esetleg kettőt - kérlelte tovább kétségbeesetten. - Esküszöm soha többé nem kérek semmit tőled, csak most egy picike rögöcskét, egy darabkát.

- Gordon, nézz rám! – szólt Anne. - Nincs és nem is volt soha semmilyen kincs, értsd meg, kérlek, és nyugodj meg.

Mortimer lehajtott fejjel felállt, elindult az ajtó felé, majd hirtelen fordulattól vezérelve az ágyhoz ugrott, megragadta húga vállát, és teljes erejével rázni kezdte, mert teljesen elvesztette önuralmát.

- Nincs!? – üvöltött, ahogy a torkán kifért. – Hát miből van ez a kastély!? A drága bútorok!? Miből vette neked a sógorom azt a rengeteg ékszert, amelynek az értékét megbecsülni sem tudom?

Anne kétségbeesetten kapkodta a levegőt; szavai alig hallhatóak voltak.

- Gordon, állj le! Megőrültél, mit művelsz?

De testvére agyát már elborította a zavarodottság, ezért nem figyelt Anne szavaira.

- Te megkaptál mindent: férjet, házat, utódot, de mire mentél vele, te szerencsétlen. Akkor teszek egy utolsó ajánlatot, húgom: A rubint az életedért!

Anne belehanyatlott a párnájába, és csendben suttogta: – Sajnálom, nem tudok rajtad segíteni.

- Engem te ne sajnálj, nyomorult! - őrjöngött Mortimer. - Ha te nem segítesz, majd megoldom én magam a gondomat. Mivel nincs férjed, így én birtoklom a vagyonodat, miután meghaltál.

Megragadta az ágyon lévő üres párnát, és Anne arcába nyomta. Teljes erejével rátámaszkodott, míg a gyenge kezek el nem ernyedtek a levegőhiánytól. Miután megölte a testvérét, a párnát úgy helyezte vissza a helyére, mintha senki sem vette volna el onnan. A családi pecsétgyűrűt lehúzta a nő kezéről, zsebébe rejtette, de a tett látványától megtorpanva őrülten rohant ki a házból, meghagyva az inasnak, hogy a Myladyt ne zavarják, mert pihenni szeretne.

Christian, aki eddig félszemmel a kulcslyukon át figyelte az eseményeket, zihálva, könnyes szemmel rohant édesanyjához, aki magatehetetlenül feküdt mozdulatlanul az ágyában.

- Anyám, édesanyám… - kiabálta: - Mondj valamit, csak egy szót!

Nem leszek többet rossz, megígérem - zokogta, de Anne már nem mozdult, és nem tudott semmit sem mondani. Halott volt.

A fiú kirohant a szobából, és kiabálni kezdett: Mrs. Blanca! Mr. Edgár! Valaki! Hol vannak a szolgálók? Jöjjön már valaki, mert a mamám nem mozog.

Edgár ért oda elsőként. Sietve belépett a szobába, és látva a grófnét megkérdezte: – Mi történt? Mi a baj, úrfi, miért ordít olyan veszettül?

- Az édesanyám nem mozog, ez az ember megölte!

„Mit beszélsz, fiam?” - kérdezte Edgár. – Tudod te, hogy mit beszélsz? Ez egy nagyon súlyos vád.

„Én láttam! Láttam, hogy a párnát az arcára tette, és olyan volt, úgy ordibált a mamával, mint egy őrült. Ott voltam a szekrényben és láttam” - zokogta.

Blanca odalépett az ágy mellé, megtapintotta a grófnét, és tenyerével lesimította a szemhéját. Könnyes szemmel csak ennyit mondott: „Ma már nem tehetünk egyebet, elküldetek a doktorért.”

Magához ölelte Christiant, és kivezette a szobából: - Gyere édesem, ne zavarjuk a mamád nyugalmát. - Szobájába kísérte, és egy pohár tejet adott a fiúcskának. – Idd meg, lelkem, ez majd segít. – Megvárta míg a kis úrfi lefekszik, gondosan betakargatta, majd leült mellé az ágyra. Puha kezével megsimogatta arcocskáját, hogy a gyerek lelke hamarabb megnyugodhasson. Alig fordult körül az óra mutatója, Christian mély álomba merült, ami nem is csoda. Blanca, még mielőtt valaki észrevette volna, Anne éjjeli szekrényéről a köténye zsebébe rejtette, az elixíres üvegcsét, majd a gyermek nyugalma érdekében abból tett a tejbe pár cseppet.

Az éjszaka hosszúnak ígérkezett. Ahogy elhagyta az úrfi szobáját,
Edgár kíséretében Dr. Utteridge lépett be a szalonba. A házvezetőnő az emelet felé irányította, ahol a grófné feküdt.

- Lássuk csak - szólt, majd Anne-hez lépett, és vizsgálgatni kezdte. - Elmondaná valaki, mi történt Mrs. Alstonnal?

- Csupán annyit mondhatok, Doktor, hogy amikor Mr. Mortimer elhagyta a házat, még élt. Meg is hagyta, hogy a grófnő kérésére ne zavarjuk, mert pihenni óhajt - mesélte Edgár. – Aztán a fiatalúr kiabálására lettünk figyelmesek, aki sírva rohant ki Mylady szobájából, és egyre azt hajtogatta, hogy az édesanyját a bátyja megölte, jobban mondva, megfojtotta. Ezután közelebbről is megnéztük az úrnőt, de már akkor nem lélegzett.

- Érdekes eset… - mormogta magában Dr. Utteridge. – Tudtam, hogy a grófnő betegeskedett, de nem gondoltam volna, hogy az állapota ennyire súlyos lenne. Viszont, akárhogy is keresem az okot, nem találok erőszakra utaló jeleket. Ha fojtogatás ténye állna fent, kékes véraláfutásoknak kellene lenniük a nyakán, és sérüléseknek a kezén. De itt nem látok semmit. Jöjjön, jöjjön csak közelebb Edgár, nézze meg maga is.

- Valóban, semmi sem látszik, amivel bizonyítani lehetne a rágalmazást – helyeselte az inas a doktor állítását.

- Gondolatom szerint Mr. Mortimer betakargatta húgát, és a kis úrfi azt láthatta. Más magyarázatot sajnálatos módon nem találok a történtekre. Azt hiszem, Kenwood grófnéját kimerültségében, álmában érte a halál. Engedélyezem, hogy a ladyt végső nyugalomra helyezzék. – Felvette a táskáját, elhagyta a szobát, és ment a dolgára.

A temetés után egy héttel került sor az ügyvédi ceremóniára. Még nem volt itt az ideje ilyen hamar. Az illendőség nem így kívánta, de Mr. Mortimer sürgette a dolgot a nagy vagyon öröklése érdekében. A pénzbehajtók sorra kopogtak az ajtaján, ezért sürgős volt, hogy pénz álljon a házhoz. Ebéd után két órára a szalonba hívattak mindenkit, akinek köze volt a megboldogulthoz.
A nagyravágyó gyilkos a kandalló mellett, a bordó bársonnyal bevont fotelben foglalt helyet, hogy ezzel is éreztesse, ezután az övé az első hely a kastélyban. Alig múlt dél, amikor megérkezett. A szobalánnyal bort és konyakot hozatott magának. Türelmetlenül, felváltva kortyolgatta. Ahogy telt az idő, lassan mindenki megjelent a felolvasáson. Christian, a rangosabb idősebb urak és ismerősök a kanapén foglaltak helyet, amely szintén olyan anyaggal volt bevonva, mint a fotel. A cselédek szépen felsorakozva, állva várták, mi lesz ezután a sorsuk. Luisa az ajtó mögött húzódott meg. Begördült a hintó. Mindenkit izgatottság fogott el, amikor belépett a szalonba Mr. Joseph Godhold, a megye legnagybecsűbb ügyvédje. A hóna alatt, bőraktába kötve papírokat hozott, amiket a faragott lábú tölgyfa asztalra tett le, majd komótosan leült a székébe.

- Mielőtt felnyitom a megboldogult Kenwood grófné végakaratát, akad-e valaki a jelenlévők között, aki tud olyan dologról,

amivel ez a gyűlés elhalasztásra kerülhet? Kínos csend ült a teremre,

csupán a kapzsi Mortimer hallatta a hangját.

- Ugyan kérem, ne húzzuk tovább a drága ügyvéd úr idejét. Essünk túl minél hamarabb a dolgon, így lesz a legjobb mindenkinek. - kihúzta magát, és idegességében köhécselni kezdett, mert már nem bírta visszatartani a kíváncsiságát.

- Nos, akkor, ha nincs semmi ellenvetés, elkezdem – szólt az ügyvéd s olvasni kezdte Anne szavait, melyeket vele íratott meg utolsó óráiban.

Drága Fiam Christian, szeretett Bátyám Gordon, barátaim, ismerőseim és hűséges alattvalóim! Ezt a levelet elmém teljes tudatával önszántamból írom, senki nem kényszerített döntésem meghozatalában. Ha távozom e világból, azt akarom, hogy mindenki méltó módon emlékezzen rám, ahogy én is tisztelettel adózom minden embernek, aki boldoggá és szebbé tette életem perceit. Halálom után nem kívánom, hogy a cselédek a kastélyban tovább szolgáljanak. Aki talál jobb helyet magának, ahol jobban megfizetik, nyugodtan menjen a jobb megélhetőség irányába. Azoknak a szolgálóknak, akik elhagyják a házat, Mr. Godhold fejenként tíz fontot fizessen ki abból a pénzből, amelyet erre a célra félretettem. A kastélyban szolgálók továbbra is megkapják havi bérüket, ugyanúgy, mint eddig. Minden cselédet megillet a cselédszállás. Ezen a tényen senki nem változtathat, a kastélyban dolgozó emberek számára lakást kell biztosítani. Barátnőmre, Mrs. Alina Asffordra hagyom smaragdkővel berakott fonott aranyból készült nyakékemet a hozzá tartozó fülbevalókkal és karkötővel. Alina, viseld büszkén az ékszert! Tudom, hogy az ékszereim közül ez volt szívednek a legkedvesebb. Ezzel köszönöm meg a baráti szeretetedet a jóságodat, és a veled eltöltött kellemes napokat. Luisa, aki oly kedves a szívemnek, kívánságom szerint otthona eztán a kastély legyen. Mrs. Blanca Seavers, gondoskodjon megfelelően a gyermek taníttatásáról. Szeretett testvéremre Gordon Mortimerre hagyom Éjfélt, a gyönyörű kancámat. A gyémánt nyakékemet, 500000 fontot, és kinevezem egyetlen fiam, Christian gyámjának amíg az el nem éri a felnőtt kort. Továbbá kapjon havi 100000 fontot a gyermekem gondozására. Minden, ami ezen a birtokon található, drága fiamat, Christian Alstont, Kenwood majdani urát illeti. Nagykorúságáig vagyonához senki nem nyúlhat. Drága fiam, reményeim szerint apád nyomdokába lépve méltó ura leszel Kenwoodnak. Bárkinek bármilyen ügye akad a munkájával kapcsolatban, hűséges intézőmhöz Billy Trumble-höz forduljon, aki továbbra is élvezheti a házat, amelyben él, amíg ezen a birtokon dolgozik. Akiben további kérdés merül fel, forduljon Mr. Joseph Godholdhoz, aki a hivatalos megbízott javaim felett, amíg fiam át nem veszi tőle a birtokkal kapcsolatos ügyeket.

Kelt: Anglia, 1896. június.4.

Az ügyvéd bezárta a bőrfedeles mappát, amelybe a levelet tette.
Christian sírva szaladt ki a helyiségből a szobájába, arcát a párnába temetve zokogott. Nem lehet, hogy elvesztette a szüleit, és hogy ez a gazember fog uralkodni rajta, miközben még olyan messze van, hogy elérje a felnőtt kort.

Lent a szalonban folytatódtak az események. Mortimer a meglepetéstől olyan arcot vágott, mintha épp akasztani vinnék.

- Drága ügyvéd úr - sompolygott oda az asztalhoz, nem nézné-e meg még egyszer azt a részt, amelyben rólam ír a megboldogult grófné? Azt hiszem, itt valami félreértés lesz, hiszen rám nem hagyhatott egy lovat, egy nyakéket és némi zsebpénzt… - a csodálkozástól és a meglepetéstől majd’ kiestek a szemei, ahogy az asztalra támaszkodva bámult az ügyvédre. - De hát ez nevetséges, kérem! - kezdett elborulni az agya. - Én vagyok az egyetlen testvére, biztosan nem jól olvasta fel azt a levelet, és kihagyott belőle pár sort. – Kinyújtotta a kezét a bőrkötéses akta felé.

- Nincs itt semmiféle félreértés, kérem! - válaszolt határozott hangon Mr. Godhold. – Ha jól tudom önnek is van saját birtoka, háza és java is. Mi oka lett volna a grófnénak, hogy fiától elvegye azt, ami őt megilleti, és önnek adja. Még így is többet kapott, mint amennyit ilyenkor általában szokás örökölni. Talán meg kellene köszönnie, hogy gondolt önre, és még havi apanázst is felajánlott!

- Nem, nem, az nem lehet… apanázst? – kezdett hangosan káromkodni. - Egy rakás istenverése az, amit rám hagyott. Egy nyamvadt gebe, és egy értéktelen ékszer? És azt a pár font? Mi? Ez magának érték? Ennyit ér egy testvér? – ordította!

A szalonban tartózkodó cselédek ijedtükben azt sem tudták, merre szaladjanak ki.

- Ez szép, mondhatom, kisemmiztek, becsaptak, és megaláztak! Kell a rossebnek az a koszos gebe, tegye, ahova akarja! – zengett a ház a hangjától. – De megkeserüli ezt még maga… maga, talpnyaló kutya! – fenyegetőzött, majd hirtelen kifordult, feldúltan és pofára esve elindult a kijárat felé. Amikor kiért az előcsarnokba, onnan kiabálta vissza. Akkor holnaptól gyakorlom az apa szerepét.

- Blanca reggelre mire pirkad, a kölyök holmija össze legyen pakolva. Elküldjük a kis cingárt, hadd tanuljon tisztességet!

Kiviharzott az épületből, de még mielőtt beült volna a hintóba, meg

fordult, hogy még egyszer szemügyre vegye a kastélyt.

Christian az emeleti ablakból figyelte, parittyáját szorongatva.

- Nézz szét, te kis lókötő, jól nézz szét, mert ma töltöd itt az utolsó éjszakádat! - vigyorogta a fiú arcába.

Chris nem is gondolkodott, felemelte a parittyáját és a benne lapuló

kővel megcélozta Mortimer fejét.

Az ütés a férfi homlokát találta el annyira, hogy a bőr is felrepedt a kő ütéstől. Ordítva kapott fejéhez, amelyből arcára csorgott a vér. Tenyerébe nézve meglátta a szétkent vért.

- Hogy az isten verjen meg, te kis pondró! Rám mered emelni a kezed? Látszik, hogy nem nevelt senki, átkozott fattyú! De eljött már az én időm, holnaptól ott lövöldözz, ahova küldelek. Biztosíthatlak, hogy szíjat fognak hasítani a hátadból!

Egy lépéssel beugrott a hintóba, s már nyargalt is kifelé a kapun.

- Ezt érdemled, gyilkos! – hümmögött Christian magában, amikor apró léptekre lett figyelmes, és hátat fordítva az ablaknak Luisát pillantotta meg.

- Mondd, Chris, tényleg el kell menned?

„Nagyon úgy tűnik. Láttam, én láttam Luisa” – zokogta zaklatottan - „ugye te hiszel nekem?”

„ Igen, én hiszek.” – A lányka megfogta a fiú kezét. – Hajnalban én nem leszek itt, amikor elhagyod a kastélyt, hát elbúcsúzhatok most tőled? – könnyes szemmel néztek egymásra, amikor Luisa váratlanul Cris arcához nyomta lángvörös kis száját. - Az Isten áldjon meg, barátom!

A fiú megölelte a lányt. – Ne felejts el, Luisa! Eljön még az a nap, amikor visszatérek erre a birtokra, és megfizetek mindenért!

Luisa bánatosan mosolyodott el. - Várni foglak!

Szétváltak, és a kislány elindult a lépcsőn lefelé a bejárathoz. A házból kiérve még visszanézett.

Kenwood leendő ura az ablakból figyelte.

- Isten veled barátnőm! – intett, és szomorúan nézett a lány után, ahogy az apró lábait szedve kifordul a főbejárati vaskapun.

15 év múlva

„Blanca!” – Edgár a szalonba igyekezett, ahol a házvezetőnő a virágokat igazgatta egy vázában az asztal közepén. Kezében egy levél volt, amellyel vadul hadonászott.

„Nézd csak, hírt kaptunk gróf Alstontól!” – nyújtotta Blanca felé a lepecsételt iratot.

„Nahát!” - nézett boldogan a levélre – „Most vajon milyen hírrel szolgál nekünk az én drága Christianom.” - Szinte kapkodva törte fel a pecsétet, s nyitotta szét a papírost – Végre! – kiáltotta diadalittasan, mellére szorítva a levelet, megpördült, és egy szempillantás alatt
Edgár nyakába ugrott.

- Mondd már, mi áll a levélben? – türelmetlenkedett a férfi.

- Hazajön, végre hazajön az úrfi! Istenem köszönöm, hogy ezt a napot is megérhettem! - vetett keresztet magán.

- Mikor? Blanca, az ég áldjon meg, mondd már, hogy mikor érkezik az úr?

- Ha Isten segít, már vasárnap délelőtt megérkezik. - Blanca egyfolytában mosolygott a boldogságtól.

- Ezt meg kell ünnepelnünk! - mondta Edgár és felkapta az ölébe a molett kis nőt, akivel az évek során elég szorosan összemelegedtek.

- No, no - tolta el magától Blanca. Ne olyan hevesen, uram, még a végén meglátja valaki, hogy mit művel kend itt a szalonban – kacsintott csábosan a férfira. – Mindent elő kell készítenünk addig, óh! – sietett kifelé a konyha felé véve az irányt. - Még szólnom kell Betsynek, hogy valami isteni menüt készítsen az úr érkezésére. A szobalányok kezdjenek takarítani! Edgár szóljon a kertésznek, hogy az előkert tökéletes legyen addigra, a virágok között egyetlen árva fűszál se legyen; és a lovásznak, hogy rendesen csutakolja le az állatokat, a kocsis pucolja ki és olajozza meg a hintókat, amiket már ezer éve nem használtak.
Blanca alig kapott levegőt a felsorolandó dolgoktól.

- Drágám, ne aggódjon már! Maga csak a ház dolgaival foglalkozzon, én elintézem a többit. Délutánra idehívatom Mr.Trumleet, az intézőt, hogy készítsen össze minden elszámolást az elmúlt évekről és helyezze a dolgozószoba asztalára.

Lótás futás kezdődött a kastélyban. Nem lehetett látni csellengő, vagy unatkozó embert. Mindenki serénykedett, ki mihez értett, azt próbálta szebbé, jobbá tenni.

Luisa még az ágyában lustálkodott. Nagymamája halála után Mrs. Blanca a kastélyba hozatta, s az egyik cselédszobában helyezte el, ami csak az ő birodalma volt. Lakhelyét a sok év alatt otthonosan rendezte be. Edgár saját fizetéséből még egy fésülködő asztalt is vett, a már kész hölgynek, amely az ablak mellett a sarokban kapott helyet. Az asztalossal polcokat készíttetett, melyek egy egész falat betöltöttek. A lány minden díszes, szépnek tűnő kacatot megőrzött, amit meglátott, kapott, vagy magának megszerzett. Ágyával szemben, a fésülködő asztal mellett, kétajtós szekrénye állt, melyben kevéske holmiját tartotta. A szoba közepén álló kis kerek asztalkán egy vázában mindig friss virágok illatoztak, melyekre a reggeli nap sugara vidáman sütött.

- De mi lehet ez a nagy zaj ma kora reggel? – gondolkodott el magában, miközben álmosan pislogott. – Csak nem Pajkos szökött már megint ki az istállóból, szokásához híven? Haha! - kacagott jóízűen maga előtt látva a képet, ahogy az istállófiú szaladgál káromkodva a fiatal csődör után. No, csak hadd futkározzon! - nevette – Neki is kell a mozgás, még a végén megmacskásodik az a lusta lába.

Még körülbelül egy órát nyújtózkodhatott a rózsaszín párnáján, amikor úgy gondolta, ideje lenne végre kitápászkodni, hisz még mindig zajos volt a kastély, és már furdalta oldalát, hogy mi lehet az oka, ami miatt ilyen felhajtást csapnak a cselédek. Ennyi ideig Pajkos sem szokott kergetőzni. A szekrényből kivett egy sötétlila ruhát, magára húzta, leült a tükör elé, megfésülte a haját, és belekötötte a kék szalagot. Mielőtt elhagyta a szobáját, megigazította a szoknyája rakoncátlan ráncait. Álmosan, lassú lépésekkel haladt a konyha

felé, amelyből kijárat nyílt a hátsó udvarra és a gazdasághoz.

- Reggel? – nevetett Betsy. - Hol van az már Luisa? A nap lassan a kéményt veri. A tyúkok már a reggeli száraz morzsáját eszik a pajtában. Nem is hallottad a jó hírt? Kenwood grófja vasárnap hazajön.

- Várj csak! Arra célzol, hogy Christian végre hazajön? - kérdezte a lány nagy megdöbbenéssel.

- Addigra a ház minden zugát ki kell takarítani - mondta Betsy.

- Ááá! - ásított a lány egy nagyot. - Ezért az a nagy felhajtás? - kuncogta - Annak az embernek ugyan az is édes mindegy, ha méter magasan van a por, és ruhakupactól lépni sem tud. Csak a hasa legyen megtöltve jó csemegékkel! Talán az érkezésére fogok néhány békát. - Nevetett gúnyosan Luisa.

-A békacomb talán ízleni fog neki, hiszen mindig az volt a kedvenc elfoglaltsága, hogy kínozza szegényeket.

- Ej, gyermekem – rázta meg fejét Betsy, – úgy látom, elfelejtetted, hogy azóta a gyerekből már komoly felnőtt férfi lett, ahogy belőled is csinos kis hölgy.

- Azt megnézném – hitetlenkedett a lány visszagondolva a vörös szeplős képű, virgonc kiskölyökre akivel játszadozott. – Az olyanok sosem változnak és lássuk be a letagadhatatlan tényt: Chris úrfi túlságosan is javíthatatlan gyerek volt.

- Ez már igaz! – helyeselt Betsy. – Tény, hogy elég eleven fiúcska volt az úrfi, de tudod, lányom, az idő mindenkit megváltoztat. - Mosolygott, majd a kemencéhez lépett, a meggyúrt tésztát, amiből cipóformákat formált, a nagy sütőlapáttal berakta a tűzhelybe. – Így ni. Most pedig készítsünk egy kis desszertet.

- Sült alma legyen! - simogatta meg Luisa a hasát, miközben nagyokat nyeldesett.

- Sült alma? Már megint? Hiszen minden nap azt sütök neked.

- Nem tehetek róla, imádom… - Luisa a nyelve hegyével körbenyalta a száját. - Mire kész lesz, visszajövök, most megyek megnézem Pajkost, adott-e neki Charlie elég abrakot.

Ezzel elindult az istálló felé. Odaérve a lova már messziről nyerített, ahogy meglátta kedvenc gazdáját. Tenyerében cukrot vitt, azt tartotta oda a fiatal csődörnek. Láthatóan a ló nem először kapott ilyen csemegét; elfogyasztása után készségesen lehajtotta a fejét, hogy a gazdája megsimogathassa homlokát és gyönyörű, hullámos sörényét.

- Szépségem! – szólt Luisa a lóhoz. - Most mennem kell, besegítek a házimunkában, de estére visszajövök, és végigvágtatunk a patakparton, csak mi ketten.

Ahogy a lány kifordult az istállóból, a ló vadul rúgni kezdte a fából készült bokszot, amelybe be volt zárva, hogy szabadon mozoghasson. Nyerítése még akkor is hallatszott amikor Luisa a házba lépett.

- Mondd, Blanca, miben segíthetek? – kérdezte a házvezetőnőt.

- Máskor korábban kelj! – rótta meg a nő. – Sok a dolgunk, és kevés a munkáskéz. Ismerem a munkádat, ezért a gróf szobáját a gondjaidra bízom. Egy porszem sem maradhat, szedd le a függönyöket, pucold meg az ablakokat, és húzz tiszta, friss ágyneműt! De hát, tudod te mi a dolgod – mosolygott rá Blanca – ha valamit nem tudsz, szólj, és

segítek.

- Rendben, majd meglátod, úgy fog csillogni-villogni, hogy ha belép, azt fogja hinni, eltévesztette a lakosztályát. – kacsintott huncutul Luisa, majd a raktárból magához vette a takarításhoz szükséges holmikat, és buzgón nekilátott teendőinek.

Alig kezdett bele a munkába, amikor az egyik komód fiókját kihúzva megpillantotta azt a bizonyos parittyát, amely Christian kedvenc játékszere volt, s előszeretettel lövöldözött vele boldogot-boldogtalant. A szoknyájába vart titkos zsebbe rejtette, s munkája végeztével kicsempészte a szobából. – Nahát! - gondolta nagy megelégedetten –, ezzel sem fogsz már galambokra lövöldözni. Szobájába vitte a veszélyes játékszert, szekrényében egy dobozba rejtette a női csecsebecsék alá.

Délután öt óra körül járt az idő, amikor Mrs. Blanca a keresésére indult a hatalmas házban. Benézett néhány szobába az emeleten, ahol a lány takarított, de nem találta ott. Ilyenkor a földszinten lévő dolgozószobát vette célba, ugyanis Luisa már magától is tudta, hogy ha ötöt rikolt az órából kiugró kakukk, itt a tanulás ideje. Mire ő odaért, a lány már a tölgyfa asztalnál ült irkájára ráhajolva, és elmélyedve számolgatta, amit előző nap nem tudott befejezni. A házvezetőnő egy könyvet hozott a kezében, letette és kinyitotta egy oldalon, mire a lány felnézett.

- Ha azt befejezted, másold ki ezt az oldalt!

- Rendben.

- Amikor végeztél vele, hagyd itt az asztalon, hogy ellenőrizhessem. Ne kapkodd el, a betűk kerekítése még hagy maga után némi kívánni -

valót.

- Igenis, majd jobban figyelek – s egy tollal a kezében, melyet néha a tintásüvegbe mártott, fürgén írogatta a szavakat.

Az idő szinte rohant, amíg a dolgozószobában az írásának a szépítésével ügyeskedett. Letette írószerszámát, kinyújtóztatta tagjait, felállt az asztaltól, s a szobájába sietett, ahol lila ruháját, fehér, hosszú ujjú blúzra, barna nadrágra és csizmára váltotta. Gondolata szerint ez tűnt ideálisnak egy jó lovagláshoz. Kényelmes és férfias viselet. Szoknyája lebegése nem akadályozza, a patak partján húzódó csapáson, a kilógó ágak miatti mozgását. Minden nap végig vágtázta az ösvényt, ami a birtok határain belül helyezkedett el.

Hirtelen gondolattól vezérelve a lovát a vízbe irányította, és átnyargalt vele a patak túlsó partjára.

A főútra kiérve megpillantotta a kis, sáros szekérvágta utat, amely a kunyhójához vezetett. Nem járt már ott régóta, mióta nagymamája elhagyta ezt világot. Megállt a kereszteződésben, és szemeivel vadul fürkészte a házikót. Eszébe jutottak a színes kövek, amelyeket még gyerekkorában rejtett egy öreg fa odvába - Mit csináljon? Gondolkodni kezdett. Már így is elég messze jött a kastélytól és ha sokáig időzik, rásötétedik mire visszaér. Mrs. Blanca pedig halálra aggódja magát miatta. A gondolatok egymást kergették a fejében, mivel a szíve hevesen húzta a régi lakhelye felé. Győzzön a józan ész! Majd holnap kitalál valami jó ürügyet, hogy hamarabb el tud jönni a házból. Elvégre minek az a nagy sietség, hiszen a gróf csak vasárnap érkezik, és még csak hét közepe van. Megsarkantyúzta a lovát, és hazafelé vette az irányt. Szerencséjére még világos volt, amikor a kastélyba ért. Pajkost bevezette az istállóba, lecsutakolta, és jutalomfalatként egy vödör zabot tett a ló elé. – Ügyes voltál, fiú! – veregette meg a lova vállát. Felsietett a házba, s a napot lezárva, egy kád forró vízben áztatta le a napi izzadtságot magáról. Szokásához híven a sajátkészitésű rózsaolajat tett a fürdővizébe, melytől illatos és puha lett a haja és a bőre. A kádból kiszállva magára vette fehér, földig érő zárt hálóingét és fáradtan rogyott bele puha ágyába, ahol pár perc múlva álomba is szenderült.

A Szírén nevű hajó a vártnál három nappal korábban futott be a londoni kikötőbe. A vitorlásnak kedvezett a nyugati széljárás, tulajdonképpen az egész út csendes és eseménytelen volt. A rakpartok zsúfoltak voltak, ezért a nyílt vízen kellett horgonyt vetni és várni, hogy mikor szabadul fel üres hely a kirakodáshoz. Azokat a személyeket, akik nem voltak hajlandóak a fedélzeten várni, amíg a hajót a rakparthoz vontatják, csónakkal vitték a kikötőbe. A poggyászukról a Szírén kapitánya gondoskodott. Jó pénzért bárkinek házhoz szállíttatta a csomagját, akik korábban elhagyták a fedélzetet. Christian, az angol földre lépve, nagyot szippantott a nyirkos levegőből, melyet a halszag és egyéb, szállításra várakozó ketrecbe rakodott állatok árasztottak.

Lábai lecövekeltek a gondolattól, hogy ismét hazájában van. Körülötte nyüzsgött a tömeg. Mindenféle ember megtalálható volt itt, a leggazdagabbtól a legszegényebbig. A tengerészek hangos kurjantásokkal igyekeztek megrakodni a dokkban álló, indulásra kész hajókat.

a beérkezett árut pedig kipakolni. Lovaskocsik nyargaltak a nagy forgatagban, koldusok kéregettek szakadt, büdös ruhákban. Egy-egy gazdagabb uraságot kifigyelve, a szajhák némi aprópénzt remélve kínálgatták bájaikat szolgáltatásukért, vagy épp egy zsebtolvaj céltáblájává vált az, aki módosabbnak tűnt a tömegben. Azon tűnődött, melyik irányba lenne érdemes elindulni, amikor egy szemrevaló, élénkpiros ruhás nő lépett hozzá.

- Vékony karcsú ujjaival végigsimította a gróf arcát. – Uram! – szólt a lány csábosan mosolyogva, – nem lenne kedve megpihentetni fáradt testét a kebleimen? Ágyam puha, selyem, aztán dolga végeztével még az út porát is leáztathatja egy kád forró vízben” – kecsegtette a nő.

- Köszönöm, de nem tartok igényt efféle szolgáltatásra, lányt ingyen is kapok, ha ahhoz támad kedvem. Hanem itt van pár font – nyúlt a kabátja zsebébe, melyből három érmét húzott elő – , ha megfelelő útba igazítást tudsz nekem adni, hol találok a közelben egy fogadót, vagy egy kocsmát.

A lány elvette a pénzt, ez több volt, mint amit a kéjelgésért kapott volna, ezért szívességből karon ragadta Christiant, és a kocsma irányába vette az utat. – „Ne féljen, velem biztonságban odaér.” Zsebesek lesnek minden irányból, de én úgy ismerek mindenkit, mint a tenyeremet, látok köztük olyat is, aki pár érméért már ölt is. - A lány szeme valóban úgy járt, mintha a tömegben elvesztette volna útitársát, és azt keresné.

- Nem vagyok az a fajta hölgyem, aki meghátrál egy közönséges tolvajtól – húzta mosolyra Christian a száját –, de azért köszönöm a szíves kedvességét, amellyel oly hevesen a pártfogásába vett.

Már nem jártak messze a kocsma bejáratától, amikor egy kiáltás hallatszott. Pár méterre három férfi kopott kabátban álldogált, áldozatukra várva, akiket a tömegből kívántak kiválasztani. Általában egyedül utazó gazdag urakat, vagy özvegynek tűnő idősebb hölgyeket szemeltek ki maguknak hogy pénzt szerezzenek. Veszélyes környék volt ez.

- Ester, nem akarod bemutatni a barátodat? – kérdezték röhögve a marcona arcú férfiak.

-”Tűnj el, vaksi! Ajánlom, hogy a szemed is vedd le az úrról!” – szólította fel a lány a rongyos ruhába öltözött fickót.

- Nocsak - kötekedtek tovább –, csak nem feleségül kért a nemes uraság, hogy annyira a védelmedbe vetted?

Több szót nem is tudtak volna váltani, mert a lebuj bejáratához értek.

- Íme, itt lennénk uram! Aztán vigyázzon az erszényére, mert itt könnyen megszabadulhat tőle! – oktatta a lány, s már sarkon is fordult, a következő kuncsaft keresésére indulva.

A vikomt belépett a helyiségbe, ahol harapni lehetett a füstöt. A pulthoz lépve a csaposnak odaszólt – Egy kupica whiskyt! – poharát szájához emelte, s egy jó szusszal lehúzta az italt.

- Ezt nevezem, barátom! – hangzott egy sarki asztaltól a megjegyzés. – Látom, a huzatoddal nincs semmi probléma. Most már csak arra lennék kíváncsi, hogy a modorod is a régi maradt-e, vagy a távoli vidéken kényeskedő urat neveltek belőled?

A gróf oda fordult a férfihoz, aki pofátlan módon megzavarta meghitt italozását: – Parancsol? Esetleg van valami mondanivalója is számomra. Vagy csak épp rajtam élcelődik a nagy semmittevésében?
Christian értetlenül nézett a magas, fekete hajú férfira, aki láthatóan vele egykorú lehetett. Lábát az asztalra pakolva, kényelmesen hátradőlve szemlélte a vibráló zöld szemű embert, aki előnyét kiélvezve bátran nevetett az arcába.

Alfonso nem tudta tovább türtőztetni magát. Felugrott az asztaltól, a barátjához lépett, és szorosan magához ölelte. – Isten hozott újra itthon, te csirkefogó! – veregette meg a vállát.

A gróf eltolta magától a szemtelen fickót, s jobban szemügyre vette. – Csak nem? – kérdezte csodálkozva: – Mondd, hogy nem Alfonso Staffordhoz van szerencsém?

- De bizony az vagyok, a mindenségedet, öregem! Meg sem ismertelek volna, ha a hajós inas nem hozta volna a hírt, hogy befutott a Szírén, fedélzetén Kenwood grófjával. Tudtam, hogy első utad ide fog vezetni, nincs is jobb egy kis Angol whiskynél a fárasztó hajókázás után. - Leültek vissza az asztalhoz. – Csapos, még egy kört! – kiáltotta Alfonso. – Mesélj, barátom, merre jártál az elmúlt idő alatt, s milyen ok lehet az, ami haza hozta a nagyságos Christian Alstont?

- Azt hiszem, nincs sok minden, amit mesélhetnék az életemről. Amióta elhagytam Angliát, a tanulmányaimnak élek, és a csodás hölgyek gömbölyded bájának hódolok. És te? Mit keresel itt ezen az istenverte koszos helyen?

- Apám pár éve megvásárolt egy hajótársaságot. Néhány órája rakodtunk meg az egyik hajót, ami kifutott a kikötőből. Tudod, barátom

ismerősök közt itt úgy terjed a hír, mint a pestis. Még ki sem tetted a lábad Anglia földjére, én már tudtam, hogy érkezel. A legénység szőke óriásnak nevezett, ezért nem volt nehéz kitalálni, amikor megjelentél úri gúnyádban, hogy csak te lehetsz az, akire évek óta várok.

Egy lenge ruhába öltözött nő vitte az italt az asztalukhoz. Az asztalra tette, majd Alfonsot körülölelte a karjával.

- Grófom, hát nem is mutatod be a barátodat? – Nézett Christianra a lány, magát kelletve.

- Hölgyem, íme, bemutatom Christian Alstont, Kenwood grófját! - Alfonso felvette a poharát és régi cimborája felé nyújtotta. – Fenékig! A mindenségit, még most sem hiszem el, hogy itt vagy.

A vikomt is felemelte a poharát. - A megérkezésemre, és a barátságunkra!

Egy nyeléssel leöntötték az italt, látszott, hogy mindketten gyakorlottak voltak az ivásban.

Alfonso lefejtette magáról a lány kezeit. – Menj, Líz, ne zavarj most, az estét a barátommal töltöm.

A lány duzzogva engedte el a grófot, s sértődötten sétált vissza a pulthoz.

- Hol szándékoztál eltölteni az éjszakát?

- Úgy gondoltam, megszállok a hotelben, és reggel indulok haza Kenwoodba.

- Szó sem lehet róla - helytelenítette az ötletet Alfonso. – Itt áll a hintóm egy sarokkal arrébb, ha a lovak közé csapunk, még ma este a szüleim házában lehetünk. A mama is biztosan nagyon fog örülni az érkezésednek, Elliseről nem is beszélve. Odáig lesz a boldogságtól, ha meglát – kacsintott - mostanában előszeretettel hódol a rondábbik nemnek. Amióta megkezdődött a báli szezon, alig győzöm a kifogásokkal, kihúzzni magam a kísérői szerep alól. Másrészt viszont szórakoztató is lehet. Olyanok azok az esték, mintha oda gyűjtenék össze az eladó lábas tyúkok hadát, akik mihamarabb gazdag, és rangos férjet próbálnak összekapirgálni maguknak.

- És te, barátom, hogy állsz ezzel a témával? Vagy talán már megvan a kiszemelt áldozat, aki nemsokára a Stafford nevet fogja viselni?

- Isten őrizz! - tiltakozott Alfonso – túl fiatal vagyok én még, hogy igába hajtsam a fejem, és amúgy sem szomoríthatom el a gyönyörű özvegyeket és a csapodár feleségeket, akik a férjük nevét és rangját

viselik csupán, mert az ágyban nem olyan nagy a férfiasságuk, mint az erszényük súlya.

- Látom, cimbora, egy cipőben járunk, az eszünk is egy kerékre forog. Bizony nincs is jobb, mint egy tapasztalt nő lába közé kerülni, nem is beszélve arról a veszélyről, hogy egy szűz rád erőlteti magát, amiért kompromittálni merted. De induljunk, ha még az este folyamán oda akarunk érni! – Állt fel Kenwood grófja jelezvén szándékát, hogy ő már nem óhajt tovább a füstös kocsmában maradni.

- Ezt nevezem nagy fokú türelmetlenségnek – szólt Alfonso. – Felemelkedett a székéből, és mindketten az ajtó felé indultak, majd sietve a hintó felé vették az irányt.

A kocsis a bakon ülve várt rájuk. - Csapj a lovak közé, még ma este otthon akarok lenni. A hintóba beülve kényelmesen elhelyezkedtek, és a kocsi máris kizörgött a kikötőből. Pár óra zötykölődés után elérték a Stafford birtokot. Már elég későre járt az idő, az egész házat sötétség borította. - Valószínűleg már mindenki alszik. - Alfonso nagy erővel döngetni kezdte az ajtót: – Ébredjetek mihasznák! – Kiabálta, miközben gyertya fénye kezdett pislákolni a házban az ajtóhoz közeledve. Az inas harisnyában, földig érő hálóingben és hálósipkában nyitott ajtót.

- Uram, elnézését kérem, már nem vártuk vissza ma estére – mentegetőzött a szolgáló.

- Nem is terveztem, hogy még ma visszatérek – nyomta cilinderét az álomtól hunyorgó ember kezébe. – Adolf, kérem szóljon a szakácsnénak, hogy hozzon vacsorát az étkezőbe két személy részére. - Utasította Alfonso, s barátját a szalonba vezette.

- Foglalj helyet, kérlek! Azonnal szólok a mamának és Ellisenek az érkezésedről.

- Hagyd, barátom! - tiltakozott Chris – ne keltsd fel miattam az egész ház népét. Reggel, mielőtt elmegyek, mindenkitől elbúcsúzom, de kérlek, ne csapjatok miattam felesleges felhajtást.

- Ugye nem az a szándékod, hogy megsérts, barátom! - erősködött Alfonso, s már szaladt is fel a lépcsőn a hálószobák irányába.

A szakácsnő kenyeret, sonkát és sajtot vitt tálcára pakolva az étkezőhelyiségbe. A vikomt elé lépve, pukedlizett: – Parancsoljon, uram! Ha óhajtja, ebédről maradt még pár fasírozott. Amennyiben nem felelne meg a szájízének a vacsora, leszaladok érte a konyhába.

- Köszönöm - Christian az ebédlőasztalra nézett, - ez tökéletesen

megfelel.

Alfonso sietősen lépett be a szalonba. - Akkor talán fogyasszuk is el a vacsorát! – tessékelte cimboráját arrébb egy helyiségbe. Leültek az ebédlőasztalhoz, s jóízűen falatozni kezdtek.

- Szóltam a mamának intézkedjen, hogy ma nálunk maradsz és készítsenek neked elő egy szobát.

- Igazán nem kellett volna – szerénykedett Kenwood grófja.
- Egyszer az életben legalább hasznossá teheti magát. Szerintem a vendégeskedésen, a vásárláson, és a szépítkezésen kívül nem is tudja, hogy más is létezik a világon - gúnyolódott az úrfi.

Alig ejtette ki ezeket a szavakat, az ajtóban megjelent a húga, Ellise. Szokásához híven a hálóingén kívül semmit nem vett magára, esténként ebben flangált a ház falai között. Hosszú, fekete haja eltakarta a vállát, zöld szemei szikrát szórtak a boldogságtól, főleg amikor jobban szemügyre véve a grófot felfedezte, milyen fess, jóképű ember.

Christian észre sem vette a lányt, csupán akkor figyelt fel rá, amikor Ellise tenyerét összecsapva örömében, elkiáltotta magát.

- Chris! Mutasd magad! - rohant a férfi felé.

- Ellise! - A gróf felugrott a székéből. Ölébe kapta a csapodár lányt, s megpördült vele. - Nem találok szavakat. Alfonso, jól titkoltad eddig, hogy milyen csodás hölgy lett a húgodból.

Még rendesen végig sem tudta mérni szemével a kész kis hölgyet, amikor Lady Alina belépett karján Ellise köntösével.

- Neveletlen leány! – korholta gyermekét, – hát hiába a taníttatás, döngölővel sem lehet beléd jó modort verni! Micsoda szégyen! Egy szál hálóingben szaladgálsz idegenek előtt, szégyelld magad! - terítette lánya vállára a köntösét.

- Lady Alina! – hajolt meg a férfi a nő előtt. – Üdvözlöm e késői órán, és egyben bocsánatáért esedezem, amiért megzavartam az álmát.

A grófné Cristian felé nyújtotta a kezét, aki csókot lehelt rá, tisztelete jeléül, majd felállva folytatta mondandóját. – Ma este a kedvemért ne szidja le leányát, a felelőtlen viselkedése miatt. Biztosíthatom, hogy semmiféle rossz gondolat nem fordult meg a fejemben, amikor Ellise hálóingét megláttam. Biztosan a váratlan hír zavarta meg, amelyet az érkezésemről kapott, és ezért felejthette el magára venni köntösét, kelt védelmére a lánynak. – S ha jobban bele gondolok, igaz eltel pár év

mióta itt jártam, mégsem érzem magam idegennek ebben a házban.

Felemelte a poharát, kortyolt a finom borból, melyet a vacsorához készítettek. Miután kiürítette a poharát, kenyeret és sonkát vett a szájába, majd forgatta jóízűen, folytatva a vacsorát.

- Örülök ha így gondolod - húzta ki magát elégedetten Lady Alina.

– Tudod, fiam, az ajtónk bármikor nyitva áll előtted - mosolygott elégedetten.

- Megtisztel, asszonyom, - nyelte le a falatkát, melyet szájába tett –, élni fogok a lehetőséggel, és ha megengedi, eztán gyakrabban tiszteletemet teszem a házában.

- Ez nem kérdés, drága fiam. Megboldogult barátném fia és gyermekeim barátja mindig szívesen látott vendég a házban.

Amíg tartott a vacsora, Ellise a szemét sem tudta levenni a grófról. - Micsoda férfi! – gondolta, és már azon törte fejét, hogy kezdjen hozzá Christian behálózásához. Nem bírta szó nélkül megállni, ezért kíváncsiskodni kezdett.

- Aztán a hölgyek terén hogy állsz, barátom? – vetette oda kacéran a szemérmetlen kérdést.

- Jelen pillanatban még nem volt időm a szebbik nemmel foglalkozni, ha már így rákérdeztél, barátném – mosolyodott el a vikomt, hátsó szándékot érezve a kérdésben, mivel cimborája már tudtára adta, hogy húga többet kacérkodik a férfinéppel, mint kellene mamájuk nagy bosszúságára. - A kikötőből egyenesen ide jöttem. Az iskolámban, ahol az eddigi éveimet töltöttem, nem emlékszem, hogy szomorú özvegyet hagytam volna magam után – vágott vissza elégedetten, száját mosolyra húzva.

- Akkor épp itt az ideje, hogy bevezessük drága barátunkat a társasági életbe - nézett bátyjára Ellise - Nem gondolod?

- De igen, tökéletesen igazad van, húgom, elvégre nő nélkül nem élet az élet! - vihogott Alfonso, székén hátradőlve, kezét keresztbe fonva a mellkasán.

- Nahát! - állt fel megbotránkozva a grófné – Ezt nem vagyok hajlandó tovább hallgatni! Hallatlan, milyen neveletlenek vagytok. Rátok sem ismerek, mintha egy állatkertből szabadultatok volna ki. – A nő peckesen emelte magasra a fejét.

- Ugyan, mama, csak viccelődünk! – csillapította haragját a fia. – Olyan rég nem találkoztunk, bocsásson meg, kissé elvetettük a súlykot.

Többet nem fordul elő.

- Remélem is - helyeselte Alina, – engedelmetekkel nyugovóra térek. Ellise! – szólította fel leányát – ezt ajánlanám neked is, a te korodban nem illik gardedám nélkül férfiak társaságában tartózkodni.

- Még egy picit hadd maradjak – kérlelte anyját a lány – hisz gardedámnak itt van Alfonso, és annyi mondanivalóm van még Christian számára.