Patrick King

KOMMUNIKÁLJ
könnyedén
és megnyerően!

Legyél szimpatikusabb,
karizmatikusabb és vonzóbb

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Patrick King / The Art of Witty Banter

Hungarian translation rights arranged with PKCS Mind, Inc.
through TLL Literary Agency, Independently published, 2020

Fordította

Hadarics Piroska

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © Patrick King, 2020

Hungarian translation © Hadarics Piroska, 2024

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2024

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2024

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette eyelab.design

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 9789636301446

MOBI ISBN 9789636301453

Tartalomjegyzék

1. FEJEZET
Légy olyan, mint egy folyó

Soha ne beszélj abszolútumokban

Gondolkodj, mielőtt reagálsz

Gyakorold a szabad asszociációt

Használj kettős magyarázatokat

Bókolj hatékonyabban

2. FEJEZET
A társalgás egy játék

Törd át a negyedik falat

A „mi a világ ellen” technika

Használj tartaléktörténeteket

Azonnali szerepjáték

3. FEJEZET
Egy kis szellemes tréfálkozás

A szellemes visszavágások mestere

Indíts el egy viccláncot

Nézz a szavak mögé

A félreértelmezés művészete

4. FEJEZET
Hogyan lehetsz vicces parancsra?

Élénk képalkotás

A komikus hármas

Bőséges félrevezetés

5. FEJEZET
Lebilincselő történetek

Egy történetekkel teli élet

Az 1:1:1 módszer

A történet gerince

Belsős történetek

Kérj történeteket

ÖSSZEFOGLALÓ ÚTMUTATÓ

1. FEJEZET
Légy olyan, mint egy folyó

Gyerekkoromban nem a G.I. Joe-hoz vagy az X-Menhez hasonló klasszikus rajzfilmek voltak a kedvenc tévéműsoraim.

Az emberek hajlamosak azt feltételezni, hogy szomorú gyerekkorom volt, amikor erről beszélek, de egyáltalán nem arról van szó, hogy drákói szüleim megfosztottak volna a rajzfilmektől.

A rajzfilmeket általában hétvégén kora reggel adták le, ami azt jelentette, hogy előző este korán kellett lefeküdni, hogy időben fel tudj kelni. Én mindig sokáig aludtam, így soha nem láttam a rajzfilmeket. De miért aludtam sokáig?

Mert későn feküdtem le, hogy minden este David Lettermant, a The Late Show with David Letterman házigazdáját nézzem, több mint harminc éven át.

Akkor még nem tudtam, de a késő esti televíziós műsorvezetők közül David Letterman volt az egyik leglegendásabb. Csak azért néztem, mert úgy gondoltam, a Top 10 listái olyan felnőttes módon viccesek, amit nem igazán értettem. Beszélt a gazdaságról is, és bár nem voltam tisztába a részletekkel, tudtam, hogy milyen általános érzést akar közvetíteni, és nevettem, amikor az idősebb bátyám is nevetett. Sokszor nem értettem, amikor a vendégeket piszkálta, de a hangneme és az arckifejezése alapján így is ráéreztem.

Csak idősebb koromban kezdtem igazán észrevenni azokat a finom taktikákat, amelyekkel Letterman felpörgette az unalmas vendégeket, és az egyhangú szegmenseket is viccessé tette.

Leginkább az hajtotta a show-t, hogy képes volt önfeledt módon, szellemesen viccelődni a zenekarvezetőjével, a vendégekkel, sőt még saját magával is. Olyan volt, mint a teflon – sima és dörzsölt, mindig képes volt sodródni az árral, úgy tűnt, semmi sem zavarja meg, és mindig volt egy-két szellemes poénja.

Úgy tűnt, mintha bármivel tudna viccelődni, és a viccei soha nem látszottak erőltetettnek vagy oda nem illőnek. Nekem ez nem sikerült annyira, amikor másnap az iskolában megpróbáltam utánozni Lettermant, de elgondolkodtam azon, hogy mi jellemez egy olyan embert, aki beszélgetés közben ennyire dörzsölt és simulékony, és képes arra, hogy minden negatívum leperegjen róla, mintha csak teflonból lenne.

Hogyan lehet elérni, hogy ne csak mindig legyen mondanivalód, de szellemesen és okosan is add elő? A szellemes tréfálkozás egyszerre sokféle – lefegyverző, bájos, intelligens és gyors. Szinte lehetetlennek hangzik, ha belegondolsz, milyen hatással van másokra.

De a tréfálkozás ugyanolyan készség, mint a baseballozás vagy a víz alatti kosárfonás. Ha már ismered a mintákat és az építőelemeket, gyakorolhatod és fejlesztheted őket. És ha eleget gyakorolsz, ösztönössé és szokássá válnak, amelyek könnyen fognak menni, mert automatikussá válnak.

Ez a könyv lesz az egyik legjobb eszközöd ahhoz, hogy gyakorlottá válj abban a fajta szellemes tréfálkozásban, amely segít, hogy sikeresen szerepelj a társasági helyzetekben.

Megtanulhatod, mitől lesz szellemes egy kijelentés, hogyan kell azt gyorsan előadni, és hogyan áll össze mindez, hogy olyan figyelemre méltó emberré válj, akivel érdemes beszélgetni. A gördülékeny beszélgetés technikáival kezdünk. Elvégre nem lehetsz szellemes, ha kínos csendben találod magad.

Soha ne beszélj abszolútumokban

Ne törődj a rész címében rejlő iróniával (a „soha” szó használata az „abszolút” szó használata mellett), ettől még igaz a mondat.

Az egyik leggyakoribb módja annak, hogy bármilyen beszélgetést megöljünk – függetlenül attól, hogy mennyire érdekes a téma – az, amikor az egyik beszélő abszolútumokra redukálja a kérdéseket. Az abszolútumokra nehéz válaszolni, és néha még elgondolkodni is nehéz rajtuk, ahogyan azt mindjárt olvashatod.

Egyszer egy családi összejövetelen az egyik unokatestvérem abszolútumokkal támadott. Ez persze egy nyolcévesnek megbocsátható, de sosem felejtem el, milyen érzés volt, amikor valaki folyton abszolútumokban beszélt hozzám.

Megkérdezte, hogy mi a kedvenc fagylaltízem az egész világon. Egy darabig gondolkodtam, és azt mondtam, hogy a csokis, mogyoródarabokkal és pillecukorral. Erre elkezdett üvöltözni, hogy borzalmas az ízlésem, és azt kérdezte, hogyan feledkezhettem el a nápolyi fagyiról. Ezután megkérdezte, mi a legkedvencebb tévéműsorom, és így tovább. Kínzó beszélgetés volt, tele hosszú szünetekkel és részéről az ízlésem és véleményem feletti ítélkezéssel.

Évekkel később kiderült, hogy laktózérzékeny, így tulajdonképpen a tréfa végül rajta csattant.

Vannak gyakoribb abszolút kérdések, amelyekkel a mindennapi életben is találkozhatsz, de a lényeg az, hogy ezeket nehéz megválaszolni, mert ez némi gondolkodást, sorrendbe rakást és döntéshozatalt igényelnek. Mindez túl sok ahhoz, hogy egy alkalmi beszélgetés folyamában elvárható legyen. Bármilyen gondolatmenetet folytattál is korábban, ki kell zökkenned belőle, hogy válaszolni tudj erre a kérdésre. És aztán hová vezet?

Az abszolút kérdések általában felettébb ártatlannak tűnnek. Például: „Melyik a kedvenc filmed?” Ez egy meglehetősen ártalmatlan, mégis abszolút kérdés, ami kényszerhelyzetbe hozza a válaszadókat, és általában arra készteti őket, hogy azt feleljék: „Ó, nem vagyok benne biztos, hadd gondolkozzak rajta”, majd soha nem fejezik be a gondolatukat, ami természetesen kisiklatja a beszélgetést. Akár azt is kérhetnéd tőlük, hogy oldjanak meg egy matekfeladatot. Ha felteszed a kérdést, hogy „Mi a kedvenc zenekarod?”, ilyesfajta válaszokat kaphatsz:

• Nem tudom, hadd gondolkozzak rajta.

• Hmm… nem vagyok benne biztos. És a tiéd?

• Fogalmam sincs, majd később kitalálom.

A probléma itt az, hogy abszolút kérdést teszel fel, ami abszolút választ feltételez. Ha ezt teszed, nem adsz mozgásteret a másiknak, és ami még rosszabb, azt a nehéz feladatot adod neki, hogy végleges választ adjon. Mi is valójában a kedvenc filmem?

A kérdésed nem fog beválni, a beszélgetés elakad, és lehet, hogy soha nem tér vissza a gördülékeny útra. A legtöbb ember szeret igazat mondani, és ha olyan feladatot kapnak, amihez igazán mélyre kell ásniuk, és egy abszolút kérdésre kell őszinte választ adniuk, akkor megpróbálják teljesíteni ezt a nehéz feladatot. Az embereknek csupán kis százaléka képes gyorsan kitalálni valamit, és az embereknek csak egy másik kis százaléka fog olyan választ adni, amely valamennyire megválaszolja a kérdést. Az emberek körülbelül egy százalékának valamilyen okból kifolyólag a nyelve hegyén lesznek ezek a dolgok, a többiek pedig nem fogják tudni, mit mondjanak.

A lényeg: leegyszerűsítőnek és jelentéktelennek hangzik, de az abszolút kijelentések, válaszok és kérdések használata megnehezíti a beszélgetést, és korai halálhoz vezet. (A beszélgetés halálához, nem a részt vevő emberekéhez.)

A beszélgetés elsődleges szabálya, hogy megkönnyítsük azt a másik számára, ami természetesen számodra is könnyebbé teszi. Ráadásul nyilvánvaló, hogy senki sem akarja egymaga cipelni a beszélgetés terhét. Senki sem akarja kitölteni az összes üres részt, megelőzni az összes csendet, és irányítani az egész beszélgetést. Ha a kérdezősködésed a végén úgy hárítja a terhet a másikra, mintha állásinterjún lenne, a másik fél vagy gyorsan kilép a beszélgetésből, vagy minden visszapattan rád egy „És te/neked?” válasszal. Aztán neked kell majd megbirkóznod az általad okozott zűrzavarral.

Amikor megkérdezel valakit, hogy „Mi a kedvenc (valamid)?”, akkor kellemetlen helyzetbe hozod. Valójában arra kéred, hogy ásson mélyre és gondolkodjon, és ami még rosszabb, kötelezze el magát valami mellett, amivel kapcsolatban nem biztos, hogy erős érzelmeket táplál. Valószínűleg csak az első nevet fogja mondani, ami eszébe jut, és azt adja elő kedvenceként, mert nem akar túl sokáig várni a válasszal. Ez egyszer-kétszer még nem gond, de képzeld el, hogyan fogja érezni magát egy idő után, ha minden kérdésed hasonló jellegű.

Valószínűleg úgy, mintha egy állásinterjún vagy egy kihallgatáson lennének egy kellemes társas interakció helyett. Úgy fogják érezni, mintha a beszélgetés terhét nekik kellene cipelniük – ez pedig olyan felelősség, amelyet nem igazán akarnak, hiszen rendkívül fárasztó lehet.

Mi tehát a megoldás? Nézzük, hogyan módosíthatjuk ezeket az abszolút kérdéseket olyanokká, amelyekre egyrészt sokkal könnyebb válaszolni, másrészt nem akasztják meg az embereket és az eszmecserét.

Határold be a kérdést, és alakítsd úgy, hogy ne legyen abszolút, így az emberek sokkal könnyebben tudnak majd válaszolni.

Egy gyakori abszolút kérdés lehet a „Mi a kedvenc filmed?” Alakítsd át ezt a kérdést a következőkre:

• Szerinted melyek a legjobb filmek?

• Milyen jó filmeket láttál mostanában?

• Milyen filmeket ajánlanál?

• Inkább sorozatokat vagy filmeket szeretsz nézni?

Ezek a kérdések a konkrétabbtól a szélesebb körű és könnyebben megválaszolható kérdésekig terjednek. Ezáltal senkit sem kötsz abszolút kötelezettségekhez vagy kijelentésekhez. Ebben az esetben több, számon vagy időn alapuló minősítés van, és amikor az emberek nem érzik úgy, hogy nyomást gyakorolnak rájuk az abszolút válaszra, akkor nyugodtabbak lesznek, és szinte bármire képesek felelni. Ráadásul az ilyen nyílt végű kérdésekre adott válaszok elegendő információt adnak ahhoz, hogy te is megfelelően reagálj. Ha valaki ugyan megnevezi a kedvenc filmjét, de te nem láttad, akkor valószínűleg kínos zsákutcába jut a beszélgetés. Másrészt ha valaki több filmet is megnevez, akkor nagyobb esélyed van arra, hogy legalább az egyiket a saját kedvenceidhez tudd kapcsolni, és továbbléphetsz a beszélgetésben.

Íme, egy másik példa. Képzeld el, hogy megkérdezel valakit, hogy „Mi lenne az álomnyaralásod?”. Ez a kérdés valószínűleg fejtörést okozna az illetőnek. Az alapján döntsön, hogy mennyire vonzó az úti cél? Nagyobb hangsúlyt fektessen a hely nevezetességeire vagy a kultúrájára? Meg kell említenie az évszakot, az útitársakat, a költségvetési szempontokat?

A lényeg az, hogy ez az egyetlen kérdés egyszerre több dolgot is érint, és könnyen túlterhelheti a beszélgetőpartnered, különösen, ha csak könnyed, kötetlen beszélgetésre törekszel. Fontos szempont, hogy ha a kérdésed kisebb pontokra ágazik szét, akkor jobban jársz, ha az „ágai” szerint teszed fel, mintha egy egész „fát” erőltetnél.

Ahelyett tehát, hogy elvárnád valakitől, azonnal döntsön az álomnyaralásról, fontold meg, hogy a következő, könnyebben kezelhető kérésekkel mozdítsd előre a beszélgetést:

• Milyen klassz nyaralós helyeket nézegettél mostanában?

• Van valamilyen tengerparti úti cél, amit ajánlanál egy nyári utazáshoz?

• Inkább a barátaiddal vagy a családoddal szeretnél utazni?

• Inkább hajóútra vagy autós kirándulásra mennél?

Amint láthatod, ha korlátokat állítasz egy kérdés köré, az csökkenti a nyomást, hogy a lehetőségek sokasága közül a „legjobb” választ add, amikor egy abszolút kérdéssel szembesülsz. Minden egyes minősítő és korlátozó elem megkönnyíti a kérdés megválaszolását, és a válaszadó gondolkodási folyamatát is megmozgatja, hogy érdekesebb és árnyaltabb választ adjon.

További előnye is van annak, ha egyszerűbb, általánosabb kérdéseket teszünk fel. Ez ugyanis lehetővé teszi a partnernek, hogy olyan módon állítson valamit, hogy közben biztonságban érezze magát. Nincs lehetőség az ízlés vagy a vélemény megítélésére. Néhányan talán soha nem gondolnak erre, míg mások állandóan azzal vannak elfoglalva, hogy elkerüljék az ítélkezést.

Ha azt mondanám, hogy „Szerintem a Forrest Gump minden idők legjobb filmje”, elképzelhető, hogy valaki elítélne az ízlésem miatt. Ez eléggé fekete-fehér kijelentés, tehát vagy egyetértesz vele, vagy nem, és mivel álláspont, minden állásponthoz tartozik ellenpont is.

Ha azonban ehelyett azt mondanád, hogy „Nemrég láttam a Forrest Gumpot, és egész jó volt”, akkor is hozzájárulnál a tartalmas filmek témájához, de nem valószínű, hogy bárki is elítélne, hacsak nem utálják Tom Hankst és a vidám filmeket. Ismétlem, az ítélkezés elkerülése jelentéktelennek tűnhet, de néhány ember számára biztosan nem az, különösen azok számára, akik a szociális szorongás különböző típusaiban szenvednek.

A jó beszélgetőpartner tehetsége abban rejlik, hogy a másik személy komfortosan érzi magát. A kényelemmel együtt jár a nyitottság, aztán a kapcsolat, majd a szellemes tréfálkozásra alkalmas környezet. Ezt úgy érhetjük el, ha nem feledünk tágabb kérdéseket feltenni, amelyek nem helyes vagy helytelen választ követelnek.

Ki tudja, mi a legjobb film? Soha nem ez a lényeg. A legjobb kérdések szubjektívek, és a célod az kell hogy legyen, hogy fenntartsd a beszélgetés folyását, és megteremtsd a kényelem és az otthonosság légkörét.

Az abszolút kérdések elkerülése a kérdésfeltevési készség élesítését jelenti. Ez arra kényszerít, hogy a másik helyébe képzeld magad, és az ő (beszélgetési) szemszögéből lásd a dolgokat. Figyelembe kell venned, hogy az ő oldaláról nézve milyen a beszélgetés, és nem csak úgy bedobni egy kérdést, ami történetesen már izgat egy ideje, és amire egyébként rendkívül nehéz lesz válaszolni. A flow-élményt nem a véletlen szüli.

Mi van akkor, ha egy abszolút kérdés másik oldalán találod magad? Ez a beszélgetés végét jelzi?

Nem feltétlenül. Azt is meg lehet tanulni, hogyan válaszolj a neked feltett abszolút kérdésekre. Most már tudjuk, hogy az abszolút kérdésekben nehéz lehet eligazodni, ezért képesnek kell lenned arra, hogy általánosabban válaszolj rájuk úgy, hogy hozzájárulj a beszélgetés áramához.

Tegyük fel, hogy valaki felteszi neked ezt a kérdést az álomnyaralásodról. Ahelyett, hogy elakadnál, emlékezz arra, hogy egy ilyen kérdésnek különböző aspektusai vannak, és a válaszodban nem kell mindegyikre kitérned. Felelhetsz úgy is, hogy csak egy adott aspektusra koncentrálsz, például így:

• Nem igazán gondolkodtam rajta, de láttam egy riportot Bora Boráról, és elég érdekesnek tűnik.

• Nos, ezen a télen a síparadicsomok tűnnek hívogatónak.

• A két legjobb barátommal bárhol nagyszerű lenne!

Ne feledd, szabj határokat a válaszaidnak, ez pedig gyakran azt jelenti, hogy a feltett kérdéstől kissé eltérő választ kell adnod. Szinte túl könnyű lesz, ha megérted, hogy az emberek nem pontos választ vagy álláspontot keresnek, csak előre akarják vinni a beszélgetést.

Gondolkodj, mielőtt reagálsz

Körülbelül öt percig beszélgettem egy munkatársammal egy kapcsolatépítő rendezvényen, és másodpercről másodpercre fáradtabb lettem. Úgy tűnt, mintha azt hitte volna, hogy a beszélgetésünk egy magas tétű pókerjátszma, mert az arca és a hangja olyan lapos volt, mint a mögötte lévő tapéta a falon. Néha még egy pislogás sem jelezte, hogy hallotta, amit mondtam. Próbáltam viccelődni azzal, hogy a kapcsolatépítő rendezvények a kutyák által végzett fenékszaglászás emberi megfelelői, de ez sem váltott ki mosolyt belőle.

Hogy kilépjek a beszélgetésből, azt mondtam neki, hogy ki kell mennem a mosdóba, de nem vagyok benne biztos, hogy meghallotta. A reakciók rendkívül fontosak a beszélgetésben.

A beszélgetés a másik fél reakciói nélkül olyan, mint egy film háttérzene nélkül. Először úgy tűnik, hogy minden rendben van, de hamar üresnek érzed, és észreveszed, hogy valami hiányzik. Úgy érzed, mintha egy falhoz beszélnél. Nem tudod a másikat megfejteni, és nem is vagy benne biztos, hogy egyáltalán figyel arra, amit mondasz, ahogy abban sem, hogy mit érez, és hogyan tovább, mert nem ad jeleket.

A reakciók megmutatják az embereknek, hogy nemcsak fizikailag vagy jelen, hanem érzelmileg és intellektuálisan is. Ha a beszélgetőpartnered energiájához igazodsz, azt az érzést kelted benne, hogy jobban megérted őt, mint amennyire valójában.

Mint sok más dolognak, a reakcióknak is halmozott hatásuk van. Ha egy ötperces beszélgetés során a másik fél nem reagál egy-két kijelentésedre, lehet, hogy észre sem veszed. De tegyük fel, hogy az illető egymás után tízszer nem reagál valamire, amit mondtál. Nem kezdenél el szorongani, mintha rosszat mondtál volna, ő pedig a reakció teljes hiányával büntetne?

A reakcióknak különböző szintjeik vannak, amelyek egyértelművé teszik, hogy figyelsz és jelen vagy.

Ez lehet olyan egyszerű dolog is, mint a szemöldök felvonása és egy „Ó” hang vagy akár csak egy bólintás. Az ilyen apró elismeréseket nem szabad alábecsülni. Nem kell, hogy a reakciók szakértője legyél, vagy nagy műsort csinálj belőlük; csak tudatni kell a másik személlyel, hogy figyelsz.

Ennek ellenére van néhány módszer, amivel úgy hangolhatod a reakcióidat, hogy az emberek azt érezzék, veled könnyű beszélgetni.

Az első tényező az, hogy a megfelelő érzelemmel reagálj. Képzeld el, hogy elmesélsz egy történetet a kartörésedről, és a másik személy bedühödik. Ezt a reakciót akartad (vagy vártad)?

Nem, valószínűleg azért osztottad meg ezt a történetet, mert vagy vicces, vagy sajnálatra méltó volt (vagy mindkettő). A történet hangvételétől függően vagy nevetésre, vagy együttérzésre számítottál, vagy egy kicsit mindkettőre. „Hű, ez tényleg szívás” vagy „Hű, ez vicces, de szívás.”

A dühnek mint a történetedre adott válasznak egyszerűen nem lenne értelme. A legegyszerűbb módja annak, hogy megbizonyosodj arról, megfelelően reagálsz egy történetre, kijelentésre vagy kérdésre, ha hátralépsz egyet, és megkérdezed magadtól: „Mi az elsődleges érzelem, amit itt megosztanak?”, majd ezt adod válaszul!

Ne feledd, hogy az érzelmek intenzitása is számít. Ugyanezt a példát használva, ha azt mondanád, hogy „Hű, el sem tudom képzelni, mit tennék a helyedben”, akkor lehet, hogy túlzásba viszed az együttérző reakciót. Másrészt ha azt mondod, hogy „Biztos kellemetlen lehetett”, akkor valószínűleg nem vagy elég együttérző, ami miatt a másik úgy érezheti, hogy aláásod az érzéseit. Ha egyszer felismered az érzelmet, amit keresnek, ügyelj arra, hogy azt ugyanolyan mértékben viszonozd is, ahogyan azt a másik kifejezte neked.

Íme, egy tipp: az állapotok túlnyomó többsége, amelyekben az emberek osztoznak, és amelyekre kölcsönös, kongruens reakciókat szeretnének kapni a következők: öröm, bosszúság, düh, szomorúság, humor. Érdemes megfigyelni, hogy ötből három negatív.

Például: „Meséltem már neked arról, hogy egy fickó ma reggel elém vágott a kocsijával?!”, ami a bosszúság és a düh kombinációja.

Az erre adott reakció egy kis gyakorlás után ösztönössé és szinte azonnalivá válik. Gondolj arra, hogy „Milyen érzelmet akar?” Valójában azt próbálod meghatározni, hogy milyen érzelmet érez a közlő fél, hogy te is hasonlóképpen tudj reagálni. Amikor a válaszaid pontosan illeszkednek ahhoz, amit a másik személy mond (és érez), azt üzened neki, hogy megérted őt – hogy bele tudod képzelni magad az ő helyébe. Tudat alatt teremtesz komfortérzetet a másik félben, ha úgy reagálsz, hogy pontosan megfelelsz az érzéseinek.

Hogy felerősítsd a megértés ilyen jellegű kifejezését a beszélgetőpartnered felé, fokozd a dolgot azzal, hogy utánzod az arckifejezését és a gesztusait is. Pszichológiai kutatások kimutatták, hogy a tükrözés, vagyis az a technika, amelynek lényege, hogy az interakció során finoman lemásoljuk a másik személy testbeszédét, elősegíti a szimpátiát. Tehát amikor annak a személynek a történetére válaszolsz, aki elé befurakodott egy másik ember a dugóban az autójával, ügyelj arra, hogy ne csak szóban fejezd ki bosszúságodat, hanem mutasd ki azt a szemöldököd összeráncolásával vagy szájhúzással.

A másik módja annak, hogy mindig nagyszerű reakcióid legyenek az, hogy egy kicsit lassabban reagálsz, mint ahogy szerinted kellene. Általában az erős reakció jobb, mintha egyáltalán nem reagálnál. Ha kővé dermedsz, és nem reagálsz, az emberek úgy érzik, mintha egy falnak beszélnének.

A túl gyors reakció azonban hasonló frusztrációt okozhat. A másik személy úgy érezheti, hogy lekezeled, és nem igazán érdekel a mondanivalója. Képzeljünk el egy olyan forgatókönyvet, amelyben izgatottan szeretnél megosztani valamit a hétvégédről. Az illető, akivel megosztod a történetedet, egész idő alatt hevesen bólogat. Sőt, szinte félbeszakít téged az izgatottságával. Rögtön azután, hogy megosztottál valamit, felkiált: „Azta!” vagy „Igen, persze! Értem!”

Egy bizonyos ponton világossá válik, hogy kizárt, hogy ilyen gyorsan fel tudta volna dolgozni, amit mondtál; csak azért mutat hamis lelkesedést, mert szerinte ezt kell tennie.

Hallotta egyáltalán, amit mondtál a sok bólogatás és felkiáltás közepette? Mivel túl gyorsan reagált, feltételezheted, hogy csak néhány „kulcsszóra” figyelt, és reflexből vagy megszokásból válaszolt, nem pedig a tényleges szavaidra reagálva.

Ha túl gyorsan reagálsz, akkor függetlenül attól, hogy miért teszed, elutasítónak tűnhetsz. Azt az érzést kelted a beszélgetőpartneredben, mintha nem hallgatnád meg őt igazán. Mondhatod, hogy „értem”, ahányszor csak akarod, de az üzenet az, hogy nem érted, és csak azt akarod elérni, hogy ne beszéljen tovább.

Ez nem a legjobb módja annak, hogy kölcsönös komfortérzetet teremtsünk egy beszélgetés során. Ha túl gyorsan reagálsz, akkor az emberek is úgy érzik, hogy sietteted őket.

Ha állandóan bólogatsz, és azt mondod, hogy „Igen, igen, igen, igen, értem”, akkor a másik óriási nyomást fog érezni, hogy gyorsan beszéljen, és fejezze be, amit épp mond. Az ő szemszögéből ez olyan, mintha azt mondanád, hogy unatkozol, és már tudod a végkövetkeztetést, úgyhogy érjen már a történet végére!

A legtöbb udvarias ember viszont nem akar untatni. Azt sem szeretnék, ha úgy éreznéd, hogy túl sokáig vársz a sorodra. Ezért sietnek, botladoznak a szavaik, és valószínűleg, bár talán öntudatlanul is, bosszúsnak érzik magukat.

Bármi legyen a helyzet, a végén komolyan visszatartod a beszélgetőpartnered attól, hogy szabadon fejezze ki és komfortosan érezze magát. Ehelyett úgy érzi majd, hogy versenyfutásba keveredett, nagyon gyorsan kell beszélnie, és azonnal végeznie kell, mert te is vársz a sorodra, hogy hozzászólj.

Ha problémád van a túl gyors vagy túlzott reagálással, próbáld ki a két másodperces szabályt. Várj két másodpercet, miután az illető befejezte a mondadóját, mielőtt bármit is válaszolnál. Ez azt a látszatot kelti, mintha feldolgoznád és megfontolnád, amit az imént mondott. Ráadásul az emberek valószínűleg okosabbnak fognak gondolni, ha szánsz néhány pillanatot a válaszadásra.

Azt mondod, hogy nem tudod, mit csinálj, vagy mire gondolj ez alatt a két másodperc alatt? Nos, mi a helyzet azzal, amit az imént mondtak, és hogy ez miként kapcsolódik hozzád? És a beszélgetés többi részéhez? Mutass töprengő arckifejezést, tedd a kezed az álladra, és az emberek soha többé nem fogják megkérdőjelezni az elkötelezettségedet.

Összefoglalva: nem szabad túlreagálni, és nem szabad túl gyorsan reagálni.

Gyakorold a szabad asszociációt

Vannak olyan helyzetek, amikor nem igazán számít, hogy milyen jó előadó, milyen érdekes vagy magával ragadó személyiség vagy, vagy ami azt illeti, hogy mennyire érdekes és magával ragadó az a személy, akinek beszélsz. Néha a beszélgetések egyszerűen elakadnak. Ez nem az egyik fél hibájából történik, hanem csak úgy.

Megrekedhetünk olyan témákban, amelyek nem érdekelnek minket, vagy egy beszélgetés interjúnak tűnő eszmecserévé alakulhat, ami sekélyesnek és kínosnak hat. Azt is felfedezhetjük, hogy nagyon kevés közös vonásunk van a másik emberrel. Amikor megpróbálunk különböző dolgokat kitalálni, amelyekről beszélgethetnénk, a feladat hirtelen nehézzé válik, mintha egy gödörből próbálnánk kimászni.

Ha olyan beszélgetésbe keveredünk, ahol nehéz vagy lehetetlen témába bonyolódunk, a végén úgy érezzük, hogy megdermedtünk és csapdába estünk, ami szorongást és frusztrációt okoz. Minél inkább próbálunk kilépni a beszélgetésből, annál jobban megrekedtebbnek érezzük magunkat.

Tehát egyszerűsítsük le a beszélgetést.

Egy beszélgetés állítások, történetek és kérdések sorozata. Miután az egyik személy hozzászól az említett elemek valamelyikével, a másik személy válaszol, vagy pontosan ugyanahhoz a témához, vagy egy olyan témához kapcsolódóan, amely valamilyen módon kötődik az eredetihez.

Itt jön a képbe a szabad asszociáció. Ez az a gyakorlat, amikor olyan dolgokat mondasz, amelyek az adott pillanatban eszedbe jutnak anélkül, hogy megpróbálnád bármilyen módon megszűrni őket.

Hiszen a beszélgetés nem szabad asszociációs gyakorlatok sorozata?

Ha például valaki azt mondja, hogy „Annyira imádom a macskákat!”, és te semmit sem tudsz a macskákról, akkor nehéz lesz bármit is hozzátenned a beszélgetéshez. Ha abszolút utálod a macskákat, mert gyerekkorodban egy macska kikaparta a jobb szemedet, akkor ez lehet, hogy megöli a beszélgetést, vagy pedig keserű szónoklatba kezdesz, aminek szintén ugyanez lesz a következménye.

Lehet, hogy nincs mondanivalód a macskákról, de mi lenne, ha kivennéd az állítást és a kontextust, és a macskák szóra és fogalmára koncentrálnál?

Egyszerű szabad asszociációval megtalálhatod a módját annak, hogy gyorsan és hatékonyan új életet lehelj a beszélgetésbe, függetlenül attól, hogy mennyire érzed azt elakadtnak.

Társíts öt dolgot a macskákhoz. Más szóval, mondj ki öt dolgot (helyeket, fogalmakat, érzéseket stb.), amelyek felvillantak az agyadban, amikor meghallottad a „macskák” szót. Hagyd, hogy az agyad teljesen kiürüljön és csak a „macskák” szóra összpontosíts. Ne úgy gondolj a „macskák” szóra, mint a múltbeli élmények és emlékek kiváltójára. Ehelyett kezdj el úgy tekinteni rá, mint egy friss fogalomra, amely nem kapcsolódik ahhoz, amit korábban tapasztaltál. Játssz szóasszociációs játékot saját magaddal. Mi jut eszedbe a „macskák” szóról? Most csak tisztán intellektuális összefüggésekről beszélünk.

Nem számít, hogy mit érzel, hogy milyen érzelmeid vannak. Nem számít, hogy milyen élményeid voltak, hogy traumatizáltak-e, vagy sem. Ennek semmi köze ehhez. Ez csak egy pusztán intellektuális kihívás, hogy megpróbálunk gyorsan kitölteni egy listát arról, hogy mihez köthető a „macskák” mint fogalom.

A legtöbb embernek a macskák szó hallatán a kiscicák, az ölelés, az alom, a gepárd, az oroszlán, a hal, a sushi, a szőr, a kutyák, az allergia, a musical stb. jut eszébe. Ne feledd, hogy nincs helyes vagy helytelen válasz. Ez mind szabad asszociáció. Az a fontos, hogy gyorsan töltsd ki azt a listát, amely azokat a dolgokat tartalmazza, amelyeket intellektuálisan összekapcsolhatsz a „macskák” szóval.

Észre fogod venni, hogy ezt sokkal könnyebb megtenni, mint kitalálni egy választ vagy kérdést arra a kijelentésre, hogy „annyira imádom a macskákat”. De a feladatod és a kihívásod pontosan ugyanaz – mit kezdj azzal, amit a másik személy mondott? Ezzel a kerettel és perspektívával sokkal könnyebb elvonatkoztatni a tényleges kijelentéstől, és szabadon asszociálni a témára.

Patrick King
további könyvei

Az emberek közötti kommunikáció nagy része nem verbális jellegű.

Amit az emberek kimondanak, az gyakran rossz mutatója annak, hogy valójában mit akarnak közvetíteni, emiatt fontos készség az emberekben való olvasás. Ha szeretnéd megtudni, milyen technikák vannak arra, hogy az emberek valódi szándékait megismerd, olvasd el Patrick King – Olvass az emberekben, mint a könyvben – című kötetét.

Patrick King most felfedi előtted is, mi a titka annak, hogy ne legyenek soha többé kellemetlen interakcióid.

Ismerd meg a tökéletes kommunikáció verbális és nonverbális mesterfogásait, növeld a társalgási intelligenciád! Az ember érzelmi kapcsolatra, mély empátiára, barátságra és közösségre lett teremtve. De ez nem jelenti azt, hogy mindig tudjuk, hogyan kell csinálni...