© Poós Miklós, 2021

Szaklektorok: Nádasi-Csáki Dorottya sportpszichológus
és Fekete Zsuzsa sportújságíró, mentálhigiénés szakember

Sportszakmai lektor: Barney Lord, head of performance

Csapategység © Partvonal Könyvkiadó, 2021

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2021

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Szerkesztő: Árkos Eszter

Korrektor: Friedrich Zoltán

Borító: Földi Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-6058-76-8

Amikor Mikivel elkezdtük a közös munkát, nem gondoltam volna, hogy ilyen rövid időn belül ekkora változás következik be az életemben, mert az addigi, a pályán érezhető görcsösségből felszabadultam, és egy kellő önbizalommal teli játékossá váltam.

Sallai Roland

magyar válogatott labdarúgó

A mai kor hőseinek

Előszó

Amikor jó vagy valamiben,
mindenkinek el fogod mondani.
De amikor kiváló leszel benne,

ők mondják majd neked.

Walter Payton, Chicago Bears

A sportsikerek eléréséhez rengeteg készség, adottság, eszköz és körülmény együttes harmóniájára van szükség. Olyan ez, mint egy kirakós játék: minél több darabkája kerül a helyére, annál jobban kirajzolódik a tökéletes kép. A mentális felkészülés is néhány darab a nagy „sportkirakósból”. A csapatsport ráadásul annyira összetett, hogy még a legjobb felkészülés mellett sem adódik olyan helyzet, ahol a kirakós minden darabja a helyére kerülhetne. Ezért is annyira izgalmas, hiszen mindig van esély a bravúrra, megtörténhet az, ami a mesében, hogy a gyenge legyőzi az erőset – éppen ez a kiszámíthatatlanság teszi izgalmassá.

Mindig is érdekelt, hogy egy csapat, tagjainak egyéni képességeitől függetlenül, hogyan képes egységben maradni, eredményt produkálni, az egységélményt hogyan tudja hosszú távon, akár egy teljes szezonon keresztül fenntartani – ugyanakkor hogyan lehetséges az, hogy látszólag jelentéktelennek tűnő dolgok hónapok kemény munkáját egyik pillanatról a másikra képesek lerombolni. Ezekre a jelenségekre pusztán ok-okozati sémákkal nem lehet kielégítő válaszokat adni.

Számomra egy csapatnak arca, identitása, közös tudattalanja van, ezért csakis folyamatalapon, valódi rendszerszemlélettel lehet és érdemes közelíteni hozzá, egyéb szemléletmódok a teljes képnek csak töredékét tudják megmutatni. Ha pedig nem a valós helyzettel vagy problémával dolgozunk, nem fogunk valós eredményeket elérni. Sok sportcsapatnál látom a rengeteg befektetett munkát, ami a csapatdinamika kezelésének hiányában sajnos gyakran feleslegessé válik.

Más, sporttal kapcsolatos könyvekkel ellentétben jelen alkotással nem célom a kutatáson alapuló pszichológiai technikák átadása. Célom viszont tapasztalataim összegzése és megosztása, amelyekre az elmúlt évek során sportcsapatok mentális felkészítése révén tettem szert. Mivel a legtöbb ismeretet futballcsapatok fejlesztésében szereztem, a könyvben szereplő példák túlnyomó része a focihoz kapcsolódik, és csak kisebb részben a kosárlabda, röplabda, jégkorong vagy kézilabda csapatsportokhoz. Az egyéni sportolók mentális teljesítőképességével csak érintőlegesen foglalkozom.

Bemutatom a fejlesztés keretrendszerét, alapelveit, filozófiáját és gyakorlati tapasztalatait egyszerűen, közérthetően, hogy ezt a rendszert minden, mentális fejlesztéssel foglalkozó szakember tovább alakíthassa, megtölthesse saját tartalommal, kiegészíthesse technikával és eszközökkel.

Eddigi munkám eredményei és alapvetései mellett segítségül hívtam még a feladathoz a sportban és pszichológiában különféle területeken évtizedes gyakorlattal bíró elismert szakembereket, akikkel a mentális felkészítéssel kapcsolatos tapasztalataikról beszélgettem. Fontosnak tartottam, hogy a sportszakma többféle területéről válasszak, hogy még teljesebb lehessen a kép.

A mai modern sportban már nem az érzelmek és az óriási motivációk dominálnak, hanem a multinacionális vállalatokhoz hasonlóan a stratégia és annak következetes betartása, vagyis a tudományos megközelítés és a profi menedzsment határozza meg az eredményeket. Ehhez a rendszerhez kell nekünk, mentális felkészítőknek minél hatékonyabban igazodnunk.

Kiknek hasznos ez a könyv?

Elsősorban a sportcsapatok fejlesztésével foglalkozó szakembereknek, vagyis a sportpszichológusoknak, mentáltrénereknek, sport coachoknak. Másrészt olyan edzőknek vagy vállalatvezetőknek, akik szeretnék jobban megérteni, hogy milyen mentális erők befolyásolják csapatuk működését. Ugyanígy a sportolóknak vagy klubok munkatársainak is, akik belülről, gyakorlati szinten élik át az általam leírt alapelveket. Ezenkívül bármilyen hagyományos csapat fejlesztésében érdekelt szakembereknek – végül pedig azon szülőknek, akik szeretnék megérteni azt a csoportos dinamikát, amelyben gyermekeik napi szinten mozognak és próbálnak helytállni.

Filozófia a teljesítmény mögött

Ma megteszem,
amit mások nem tesznek meg,
így holnap el tudom majd érni,
amire mások nem lesznek képesek.

Jerry Rice, San Francisco 49ers

A sport mint jelenség

Számomra egyszerre különleges és megmagyarázhatatlan, amikor végignézek egy kosárlabda-, jégkorong- vagy futballmeccs szurkolótáborán. Számtalan rendű és rangú embert látok, akiket szinte semmilyen módon nem tudok összekapcsolni egymással. A legelvadultabb huligánoktól az üzletemberekig, a babát váró kismamáktól a politikusokig, a gyerekektől a nyugdíjas műkedvelőkig. Nem tudom a titkot, de a sport összeköt, hiába különbözünk annyi mindenben egymástól. Máshol élünk, eltérő családi háttérrel rendelkezünk, más a szakmánk, a kulturális hátterünk és a vallásunk. De egy mélyebb szinten mégis sok mindenben hasonlítunk, és ezt mutatja meg a sport. A sporthoz mindenkit személyes viszony fűz, a politikán kívül talán ehhez „ért” a legtöbb ember, és szívesen beszél is róla. Vannak, akiknek ez szakma, másoknak szerelem vagy esetleg projekciós felület, ahol kifejezhetik dühüket vagy megélhetik sikereiket. És olyan is akad, akinek egyszerűen csak szórakozás, ami közösségteremtő erővel bír, és amely segít megélni a közösség kapcsolódás iránti igényét. A sport az emberi teljesítőképesség határait ostromolja, vagyis nagy dolgok részesévé válhat, aki űzi. Ráadásul a papírforma sem mindig garantált, és ez a kiszámíthatatlanság teszi még izgalmasabbá, hiszen annyi mindentől függ a siker, hogy gyakorlatilag bármi megtörténhet.

A csapatsport olyan, akár egy fehér papír, mert a pályán teljesen mindegy, ki honnan jött, a sport által új lehetőséget kaphat. Egy tiszta és új életet, amelyben úgy érezheti, hogy a sorsa a saját kezében van. A szurkolóknak reményt ad és felületet arra, hogy kifejezzék önmagukat, megéljék a csapathoz kötődő identitásukat, vagy hogy részei legyenek valami önmaguknál nagyobbnak. A játékosnak a kibontakozás és felemelkedés esélyét adja. A sport összeköt, hidakat teremt. Megélhetjük általa az élet nagyszerűségét, azt, hogy a sportban mindannyian egyek vagyunk.

Amikor a Semmelweis Egyetemen elkezdtem a mentálhigiénés képzést, és a legelső órák egyikén bemutatták a programot, a képzésvezető a testi-lelki egészséget olyan értéknek nevezte, amely képes társadalmi helyzettől, anyagi jóléttől, bőrszíntől vagy műveltségi szinttől függetlenül összekötni az embereket, és mindenki szemében vonzó értékké válni. A testi-lelki egészség közös kincsünk, mert mélyebb emberi természetünk része, vagyis elemi szinten fontos mindannyiunk számára.

A sport is hasonló értékkel bír, hiszen a sport az a tevékenység, ami ősidők óta az emberiség identitásának része, az ókori olimpiáktól kezdve egészen a modern idők versenysportjáig. A mai fejlett világban ráadásul üzlet és iparág is, ami elképesztően komplex rendszerben működik (a csapatsportok pedig még ennél is összetettebbek). Lenyűgöző szépsége abban áll, hogy elemi szinten hat, nincs benne mellébeszélés, mert az eredmények beszélnek helyettünk. Mérhető és tiszta, sokszor mégis igazságtalan. Tervezhető és racionális, ugyanakkor hatalmas érzelmeket mozgat. Van múltja, és mindig benne van a remény is.

A sport kortalan. Nem számít, hogy mennyi tapasztalatot szerzett valaki, milyen végzettségei, papírjai, referenciái vannak, vagy hogy előző héten mit ért el a sportpályán. A sportban nem létezik múlt, csak a jelen és a jövő létezik, de leginkább csak a jelen, ami majd a jövőt is meghatározza. Most kell teljesíteni, amit már egyszer régebben megtettünk, ma nem segít. Az, hogy az előző klubunknál gólkirályok voltunk, leigazolás után a mostani klubunknál senkit sem érdekel. Az alapján ítélnek meg minket és mindenkit, amit itt és most csinálunk. Ezért is nagyszerű, mert nem hagy elkényelmesedni, ugyanakkor mindig új lehetőséget ad a megújulásra, az újrakezdésre és a bizonyításra. Lehet, hogy egy edzőnél nem fekszünk jól, de edzők jönnek és mennek, és mindig eljön a mi időnk. Újra és újra. A sport éppen olyan, mint az élet.

A sport mint vallás

Az élet egyéb területeihez hasonlóan a sportot is három szinten élhetjük meg egyszerre. Az első a tevékenység szintje, vagyis maga a mozgás, a játék. A sportolók futnak, ütköznek, kapura lőnek, izzadnak a sikerekért. Van edzéstervük, táplálkozási, erőnléti és mentális fejlesztési tervük, vannak céljaik és küldetésük. Másrészt ez egy munka, amiért sportolóként fizetést kapnak, ezért meg kell felelniük az elvárásoknak, és megfelelő teljesítményt kell nyújtaniuk az edző és a csapat számára, mert az hosszú távon a céljaikhoz is közelebb viszi őket.

A második szint a társas együttlét szintje, vagyis vannak csapattársak, akikkel közösen kell alkotni és eredményeket elérni a pályán, jóban és rosszban, folyamatosan – együtt. Csapatként kell együttműködni az edzővel, a csapattársakkal, a rehabilitációs stábbal, a rajongókkal. Mindez egy közös egységet alkot, ami nemcsak a mozgásról és az eredményekről, de legalább olyan mértékben a társas együttlétről is szól. Jó a sportban együtt, közösségként létezni, ismerni egymás rezdüléseit, tartozni valahová, egy fontos ügyért közösen küzdeni, vállt vállnak vetve harcostársaknak lenni, közösen sírni és nevetni. Jó részt venni egymás életében.

És végül a harmadik szint a spiritualitás szintje. A felcsúti Pancho Aréna olyan, mint egy templom, egy szakrális hely. Nem véletlenül. A pálya egy szentély, oda nem akárki léphet be, csak a játékosok, akiket istenként tisztelünk vagy démonokként gyűlölünk. Amikor valaki megsérül, egészen addig semmi nem történhet a pályán, amíg a bíró nem int a kezével, mintegy megengedve az orvosi stábnak, hogy belépjen ebbe a szentélybe. Legyen bármilyen sportág, a pályát mindenhol sajátos aura veszi körül, ami máshoz nem hasonlítható.

Az sem véletlen, ahogyan a sportot áthatja a babonák világa. Minden játékosnak sajátos hiedelemrendszere van, mindig ugyanazzal a lábbal lép a pályára, égre emelt tekintettel imádkozik, vagy hármat jobb, egyet bal lábbal szökell, vagy meghatározott módon indul neki a magasugrólécnek. Ezek az apró rituálék, mondhatni vallásos cselekedetek segítenek abba a tudatállapotba kerülni, ami a győzelemhez szükséges mentalitást biztosítja. Sok sportoló tetoválást visel, ami szintén mélyebb értelemmel bír a számukra, védelmet ad vagy spirituális üzenetet hordoz.

A szurkolók számára sincs ez másként, a meccs egy sajátos „szerencsejáték”, ahol megfelelő viselkedéssel „kiszurkolhatják” a győzelmet, vagyis a csodát. A meccs kezdetekor a klub zászlóját a kezükben kifeszítve, állva éneklik a himnuszt, ami vallásos szertartással felérő cselekedet. A játékosoknak a csapat mezét magukra ölteni szintén mágikus erővel bír, számukra sokszor nem mindegy, hogy egy adott mérkőzésen milyen színű mezben lépnek pályára, ugyanis a meznek is „varázsereje” van, ráadásul ez köti össze őket és fejezi ki a külvilág felé is az összetartozásukat. Egy rossz szezon vagy időszak után nem véletlenül a mez az, amit a szurkolók megpróbálnak levetetni a játékosokkal, és ugyanígy a mez az, amit aláírásokkal ellátva valaki egy életen át őriz a nappalija központi vitrinjében.

Az is ebbe a tárgykörbe tartozik, amikor a játékosok azt élik meg, hogy „átok” ül rajtuk – ha például van egy olyan csapat, amelyet soha nem sikerül legyőzniük, bármit is tesznek, mintha egy láthatatlan erő tartaná vissza őket. Prukner László, a Kaposvár edzője 2003-ban beszélt először arról a sajtóban, hogy „megátkozta” egy miskolci újságíró, miszerint csapatával a jövőben nem nyer a Diósgyőr ellen. Öt éven át nem is győzött a kaposvári együttes a DVTK ellen. A Borsod Online cikke szerint az újságíró néhány év után megsajnálta az edzőt, levette róla az átkot, ezután a Kaposvár oda-vissza legyőzte a miskolci csapatot a bajnokságban. Vajon mi történhetett ebben az esetben?

Aki rendszeresen jár meccsre, az tudja: minden bajnoki forduló ünnepnap. Olyan, mint a keresztény vallásban a vasárnap. A meccs napjának megvan a maga dinamikája, a szokásai, a rutinja, a hangulata, ami más, mint a többi napé. Ez a harmadik szint olyan, akár egy vallás, a maga vallásgyakorlatával. Amikor nyer a csapatunk, az ténylegesen spirituális élmény lehet, a győzelem felett érzett eufória semmi mással nem összehasonlítható. Aki átélte, pontosan tudja, miről beszélek.

A sport mint művészet

A sport akkor igazán eredményes, ha a sportoló képes alkotni benne. Ahogy a csapatsportokban mondják, a játékosnak alkotni kell a pályán. Ihletetten, a létezés egy magasabb szintjén játszani és alkotni: művészet. Az alkotás mindig egyedi folyamat, a sablonos játék viszont soha nem lehet művészi. Ezért csapatot építeni is csak művészi módon érdemes, ami mindig több, mint maga a befektetett munka. Hiába teszünk bele „csak” nagyon sok munkát, a művészi szint ettől még nem jön létre, a játék képe kiszámítható lesz. Persze így is lehet meccseket nyerni, de minél magasabb szintű egy bajnokság, annál inkább kell az alkotó, önfeledt kreativitás, amiből a „váratlan” következik. Minden meccs egy egyedi alkotás, ami soha többé nem ismételhető meg. Hasonlót lehet játszani, de ugyanolyat soha.

Ahogy én látom, a művészi játék létrejöttének három feltétele van. Az első a tehetség megléte, vagyis egy olyan velünk született adottságé, ami nélkül nem lehetünk igazán jó játékosok. Gyorsaság, labdaérzék, megfelelő reflex, jó genetika a sérülések elkerüléséhez, és így tovább. Csak azt lehet tökélyre fejleszteni, ami már amúgy is megvan bennünk, ahogy egy magban is már ott a kifejlett virág. Ám a mag megfelelő gondozás nélkül elhal, és nem fejlődhet azzá, ami lehetne. Ebből következik, hogy a második feltétel az önfegyelem és a befektetett munka, ami a játékos tehetségének fejlesztéséhez kell – mert hiába van meg az adottsága valakinek, csak kitartó munkával lehet azt tökélyre fejleszteni. A munka nem megspórolható. Hosszú távon biztosan nem. És végül a harmadik feltétel az, amit a szakmai szlengben úgy fogalmaznak meg, hogy „benne van a váratlan”. Ez a lélektan nyelvén annyit jelent, hogy az adott akció, megmozdulás nem tudatosan történik, vagyis nemcsak tervezhető, begyakorolt dolgot látunk vissza a pályán, hanem a játékosnak adottsága van ahhoz is, hogy képes legyen a tudattalant bevonni a folyamatba, és rábízni magát. Bízni a benne lévő folyamatokban, és hagyni, hogy eszközzé váljon egy mélyebben lévő erő kezében. Minél önfeledtebb a játékos a pályán, annál nagyobb eséllyel történhet meg ez a bizonyos váratlan.

A nagyszerű teljesítményhez a csapat szintjén is kell tehát a megfelelő edzésmunka, kell a nagyszerű hangulatban és taktikai egységben lévő team, és kell az a bizonyos megfoghatatlan, amit az alkotó együttléttel, képzelettel, kreativitással vagy felszabadultsággal lehet a legjobban kifejezni.

Minden csapat egy sajátos, semmi mással nem összetéveszthető mikrokultúra. Egy olyan egység, ami mindig csak az adott csapatra jellemző, beleértve az edzői stábot és a játékosokat. Amikor fejleszteni szeretnénk, mindig figyelembe kell venni ezt az egyediséget a csapatban lévő „zseni” megjelenéséhez. Ahogyan a profi sport, a magas szintű fejlesztőmunka is mindig művészi munka is egyben.

Természetesen a művészi szint nem egyenlően jelenik meg a játékosok között, nem egyenlő mértékben van szükség a pályán az alkotó kreativitásra. Mindenkinek megvan a maga szerepe a csapatban, mindenki más poszton játszik, amihez a játékrendszertől függően más és más elvárások kapcsolódnak. A futballban például egy belső védőtől nem elsősorban a kreativitást várjuk el, hanem hogy a párharcait megnyerje, és ne kerüljön mögé a labda. Elsősorban stabilitást várunk tőle, hogy erre a stabilitásra fel tudjon épülni a teljes csapat játéka. Biztos hátteret várunk tőle, ami ahhoz kell, hogy a csatárok felszabadultan játszhassanak elöl. Csak stabil, biztos keretek között lehet ugyanis önfeledten alkotni. Ezért egy jó csapat úgy működik, mint egy önálló személyiség, ahol a sikerhez vezető minden elemnek a helyén kell lennie.

Ahogyan egy személyiségnek is fel kell épülnie, hogy megvalósítsa önmagát, egy csapatnak is ugyanezt kell tennie, hogy eredményeket érjen el. Maslow piramisa nyomán, ahol a különféle szükségletek egymásra épülnek, és amíg az egyik nem teljesül, a következő sem tud teljes valójában kibontakozni, itt az egyes szükségleti elemeket a különböző posztokon játszó játékosok biztosítják. A piramis csúcsa az önmegvalósítás, ami a csatárokhoz kapcsolódik, akik befejezik az akciókat, de ehhez először a fizikai feltételek szükségesek, a védelem biztonsága, a csapat összetartása, valamint az önbizalom, amit a középpálya biztosít azáltal, ahogyan megszervezi a játékot.

Ha egyéni szinten nem is minden poszton fontos egyformán a váratlanság vagy a kreativitás, csapatszinten az egységélmény és a csapatként alkotás képessége kritikus fontosságú. Csapatban – poszttól függetlenül – csak az tud kiemelkedő teljesítményt nyújtani, aki játékában eléri ezt a művészi szintet.

A sport mint játék

Talán sokan el sem gondolkodtunk még azon, hogy minden csapatsport játék. Játszunk a sportban, és játszani jó! Az atléta kőkeményen izzad, hogy minél gyorsabban fussa a százat, vagy átugorja a 2,10-et. A birkózó célja az, hogy legyőzze ellenfelét, vagy saját magát tudja folyamatosan felülmúlni. Az eredmény szempontjából ezek a csapatsportban is fontos feltételek, míg a játék a legtöbb egyéni sportból látszólag hiányzik. A csapatban viszont játszani kell, és játékban kell nyerni. Játszani pedig leginkább a gyerekek szoktak.

Eric Berne híres én-állapotai, a „Szülő”, a „Felnőtt” és a „Gyerek” segítségünkre lehetnek a jelenség jobb megértésében. Eszerint bármikor képesek vagyunk „Szülő”-ként megnyilvánulni, irányítjuk magunkat és másokat, vagy gondoskodunk azokról, akik rászorulnak erre. Egy jó edző gyakran szülőként lép fel, és ez jót tesz a csapatának, mert érzik a biztos kezet, ami vezeti és irányítja őket a közös célok felé, és érzik a törődést, ami ahhoz kell, hogy a nehéz helyzetekben se adják fel. Máskor inkább „Felnőtt”-ként vagyunk jelen a helyzeteinkben. Felnőttként, vagyis egyenrangú partnerekként, akik felelősséget vállalnak saját magukért és a helyzetért, amiben benne vannak. Egy felnőtt önmagát képes motiválni, magától végzi el az edzésmunkát teljes fordulatszámon pörögve, és képes önmagáért és másokért is felelősséget vállalni.

És végül „Gyerek”-ként is részt vehetünk a helyzeteinkben, alkalmazkodunk, elfogadjuk a szülői instrukciókat, megfelelünk, és alázatosan elvégezzük a ránk bízott feladatokat, külső motiváció hatására még keményebben edzünk. Persze tudunk lázadni is, amikor nemtetszésünket nyilvánítjuk ki a pályán vagy az öltözőben, pufogunk, vagy harcolunk a csapatban elfoglalt helyünkért, a túlélésért, és hogy olyan helyünk legyen, ami hosszú távon is biztonságot ad.

Van azonban egy harmadik gyermeki állapot is, amiben benne lehetünk, és ami rendkívül fontos a sportban elért eredmények szempontjából. A csapatsportban, ha elérjük a csoportos „flow” állapotát, mindenképp önfeledten, felszabadultan kell játszanunk a biztos sikerhez. Ha valaki görcsös, akkor nem megy. Az önfeledt és szabad létállapotra is csak gyermekként vagyunk képesek. Szabadon és önfeledten játszani a csapatsportok esetében – ez is a siker záloga.

A lélektan szerint a játéköröm a játék lényegéből fakad, abból a tulajdonságból, hogy a játék önmagáért való. A gyermek valamilyen műveletet addig végez, amíg az képes az újszerűség erejével hatni. És ebben a folyamatban nem az eredmény a fontos, hanem maga a cselekvés. Ha az újszerűség ereje eltűnik, általános tapasztalat, hogy a sportoló motivációja is csökken. Egy-egy szezon közepén, a sokadik szezon elején, ugyanazzal az edzővel vagy a zsinórban megnyert második-harmadik bajnoki cím után.

A játék egyfelől spontán, a gyermek szabadon választott, minden külső kényszertől mentes tevékenysége, másfelől pedig örömforrás. Élvezni kell, amit csinálunk. Ezért óriási kihívás, hogy nem csak akkor kell lemenni a barátokkal a pályára, amikor éppen az embernek kedve van hozzá, vagy amikor éppen spontán állapotban van. A profi sportban parancsszóra, fizetésért kell önfeledten élvezni a játékot, mert ha nem megy, a csapat sem lesz eredményes. Emiatt a „kell” miatt van nagy szükség a mentális segítőre minden csapatsportnál. A spontán, biztonságos és felszabadult állapotot ugyanis sok minden megakadályozza, számos ellensége van a szabad gyermeki én-állapot kialakulásának.

A játékban keveredik valóság és illúzió, a „Felnőtt gyermek” tudatában a kettő elkülönül egymástól. Játéka közben azonosul a szerepével, tárgyait felruházza különböző tulajdonságokkal, miközben pontosan tudja, hogy játszik. A gyermek sem veszíti el játéka során realitásérzékét, a játék befejezésével a tárgyak visszanyerik eredeti rendeltetésüket, és a gyermek sem tartja meg a játéka során magára vett szerepeket. A lélektanból ismert komoly játék (erntspiel) a pályán is megjelenik, a korábban említett varázslatos tér megelevenedik, és a meccs végéig felfokozott állapotban zajlik a „varázslat”.

Az amatőr sportnál az öröm és az élvezet a lényeg. Azért játszunk, mert játszani jó, és mellesleg mozgunk is, ami egészséges. A profi sportnál viszont az eredmény a lényeg, ezért bármikor megtörténhet, hogy bár úgy érzi a játékos, jól megy a játék, mégis lecserélik. A sportoló élvezi a játékot, de az élvezet itt keretek közé van szorítva. Folyamatosan tudni kell váltani, az aktuális érzelmi állapottól függetlenül alárendelődni a közös célnak – edzésen sípszóra kiszállni a játékból éppen akkor, amikor a csapat nyerésben van, vagy mindent megtenni akkor is, amikor a gyengébb csapatba kerülve esély sincs a győzelemre. Aki nem rugalmas, a profi sportban nem lesz eredményes, mert nem fog tudni alkalmazkodni a másodpercek alatt alakuló, számára nem mindig kedvező változásokhoz.

Ismerek egy fantasztikus játékost, őstehetség. Hogy miért? Mert egy örök gyerek, képes felszabadultan, önfeledten focizni, bárhol, bármikor. Mert képes szabad gyerekként pályára lépni. Mert a munkájában lehet, hogy a stressz vagy a megfelelni akarás vezérli, de a pályán nem, ezért nincs erőlködés a játékában. Mert képes művészi módon magát a feladatnak átadva alkotni a játék során. Ha ez nem megy ösztönösen, akkor érdemes megtanulni. Meg kell tanulni a játékosnak magát kőkemény keretek között tartva edzeni és dolgozni a sikerért, de amikor a pályán van, mégis önfeledten játszani. Vagyis megengedni magának, hogy élvezze a játékot, hogy hajtsa a szenvedély, és átélje, hogy lehet önfeledten az, aki. Az igazi önmaga. Sok sportolónál a pálya az egyetlen hely, ahol ezt átélheti, és éppen ez teszi őt sikeressé. Tapasztalataim szerint számos sportoló hátrányos családi háttérrel, elnyomott vagy elhanyagolt gyerekként kerül a rendszerbe, és a pálya az egyetlen hely, ahol megélheti a valódi szabadságot. Ott viszont nincsen korlát, a határ a csillagos ég.

Sokszor megfigyeltem, hogy ha egy kemény ellenféllel szemben stresszben vannak vagy alulmaradnak a játékosok, hirtelen elfelejtenek játszani, és az erőlködés veszi át a főszerepet. Erőlködve viszont nem megy az alkotás, úgy nem lehet flow-állapotba kerülni. Keményen kell játszani, de erőlködés nélkül. A puszta megfelelés elidegenít. A személyiség mélyebb szintjét is bele kell tenni a játékba. Nem a felszínről, mert ott nincs, ami megvédjen a pillanatnyi érzelmi változásoktól. Ha a csapat kap egy gólt, szét tud esni. De ha rúg egy gólt, akkor is. Ha csak a felszínen, gyökerek nélkül, a tudattalan beengedése nélkül, valódi belefeledkezés nélkül játszanak, nincs, ami megtartsa őket, amikor a meccs dinamikájában változás történik. Az eredményes játékhoz a játékosoknak egyszerre kell kognitív, érzelmi és spirituális szinten összhangban lennie a pályán. Az önfeledt, felszabadult játékot nagyban tudja még segíteni az erős csapatidentitás, amiről később írok majd.

A sport mint fejlesztő közeg

Húsz éve dolgozom multinacionális vállalatokkal, és mindig olyan érzésem van, hogy a munkahely valamilyen formában „anyapótlék” is az ott dolgozóknak. A céges világban különösen figyelnek arra, hogy a maslow-i piramis minden szintjéről kapjon valamit a munkavállaló, hogy hosszú távon azt érezhesse, hogy érdemes ott dolgoznia: szeressen bejárni, otthonos legyen az irodája, jók legyenek a munkakörülmények, vonzó legyen a vállalati küldetés és vízió. A szervezeti identitás fontos része a karriertervezés, a vállalati jóllét és folyamatos fejlődés lehetősége. Mindezek célja, hogy hatékonyan támogassák a munkavállalót a minél jobb teljesítmény elérésében. A multiknál matriarchális jellegű erők működnek elsősorban, még ha elvárások között mozognak is az alkalmazottak. Az este hét óra után a munkaadó által rendelt pizza olyan gesztus, ami pótolja az „anya főztjét”, a különlegesség érzését adja, és olyan dolgokat is megteszünk miatta, amit egy egyszerű munkahely miatt soha nem tennénk meg.

Ahogy én látom, a sport, a nagy cégekkel ellentétben, sokkal inkább patriarchális közeg. Még a női csapatoknál vagy a nőkre jellemző sportoknál is a férfias kultúra dominál, a kultúra pedig a vállalatokkal ellentétben itt inkább apapótlékként működik. Akárhány sportolóval is dolgozom, elsősorban mindig az apakép vagy az apához fűződő viszony diszfunkciójával találkozom valamilyen formában. A vállalati ősbizalom kreált érzése helyett ez a bizalom nagyon is esetleges, csak a felszínen létezik, és ott is csak rövid távon, ezért nem is érdemes keresni vagy várni rá. Itt sokkal inkább az elvégzett munka és az eredmények számítanak, az egyszerű, egyértelmű kommunikáció, a felszíni barátságok és az önállóság.

A sportban alapelvárás a proaktivitás és a felelősségvállalás – aminek céges környezetben a csodájára járnak. Aki erre nem képes azonnal, az pillanatok alatt kiesik a rendszerből. A sportolóknak a külső körülményektől és a változásoktól függetlenül százszázalékos kapacitással, önállóan kell elvégezniük a rájuk bízott feladatokat, ha kérdésük van, kérdezniük kell, mert szinte senki nem segít magától, nekik kell megharcolniuk mindenért. A sokszor tanult tehetetlenségbe laposodó üzleti közeg miliője itt nyomokban sem élhet meg, mindenki képes cselekedni a folyamatosan változó és kiszámíthatatlan környezet ellenére is. Aki nem teszi hozzá a maga részét, hamar azon kaphatja magát, hogy mehet, amerre lát. Az élsport a kiváltság érzését nyújtja, jó fizetést és a környezet általi megbecsülést, ezért minden pozícióért hosszú a várólista. Hallottam olyan játékosokról, akik könyörögtek az edzőjüknek, hogy mindegy, hány percet, csak játszhassanak valamennyit a csapat tétmeccsén.

Sok utánpótláskorú gyereknél találkozom embert próbáló családi körülményekkel, szociális és mentális kihívásokkal teli közeggel, nehéz sorsokkal. Egy ilyen helyzetben sokuk számára a sport egyfajta menedék, ami meg tudja őket óvni a széteséstől. A sportban le tudják vezetni az óriási feszültséget, amit így nem maguk vagy mások ellen fordítanak, hanem szublimálnak, és jó célra fordítanak. A szublimálás a legmagasabb rendű átalakítás, Freud főként az intellektuális munkára és a művészetre tekintett így, de ugyanígy a sport is teret adhat neki. Nem egyedi eset, hogy amikor egy-egy labdarúgó karrierje véget ér, elvész az addig fennálló egyensúly. A sportoló nem találja helyét a pályán kívül, elkallódik, szétesik, és az addig rendezett élete véget ér.

Felmérések szerint a volt focisták fele küzd depresszióval, harmaduknak pedig drog- és alkoholproblémái vannak. Ezek óriási számok, és külön nehézség, hogy a patriarchális közegben ezekről beszélni sem helyénvaló, így a megküzdés folyamata is legtöbbször az elfojtásban merül ki.

Eredményeket elérni csak kitartó, fegyelmezett, rendszerszerű munkával lehet, amit megad ez az életforma – amíg a sportoló benne van, gyógyító közeggé válik számára.

Miért fontos mindez a fejlesztőmunkában?

Egy sportoló élete maga a sport. Ez nem csak egy munka vagy egy tevékenység, amit jól kell végeznie, hiszen a sport az egy életforma, ami a nap mind a huszonnégy óráját kitölti. Ez annyit jelent, hogy az élet minden területe megjelenik benne, rajta keresztül az érzések és életállapotok széles tárháza valósággá tud válni. A sport vallás, játék, gyógyító közeg, közösség, munkahely, fejlődést kínáló lehetőség. Ezért a fejlesztés sem csak a teljesítményfokozásról kell hogy szóljon. Nem a személyiség egy darabjával, a „szerepszemélyiséggel” dolgozunk kizárólag, hiszen ennél sokkal komplexebb a helyzet. Holisztikus módon az egész emberrel foglalkozunk, a teljes csapattal dolgozunk, egy klubbal működünk együtt. Mindezt egy sajátosan varázslatos környezetben.