M. J. ARLIDGE

MEGHALTOK MIND

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

M. J. Arlidge: All Fall Down

Original English language edition first published by Orion Books Ltd., London

Fordította: Turcsányi Jakab

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © M. J. Arlidge, 2020

Hungarian translation © Turcsányi Jakab, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-050-6

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Édesapámnak, Anthonynak,

aki igazán tudja, hogy kell egy történetet elmesélni.

ELSŐ NAP

1.

Justin Lanning kibámult az ablakon, a láthatárra függesztve a tekintetét. Az irodát egész nap elárasztó fény már kezdett halványulni, ahogy a lemenő nap arany ragyogása messzebb lopakodott a vízen. Volt valami fenséges, sőt diadalmas a haladásában, hosszú pászmái befogták a csapkodó vizet, a hajbókoló hajókat, sőt magát a kikötőt is. Justin számtalanszor tanúja volt már ennek a látványnak, de még mindig komoly hatással volt rá. Bámulatos, gyönyörű, ugyanakkor megnyugtató, egy pillanatnyi fellélegzés egy különösen emberpróbáló nap után.

Justin elfordult az egész falat betöltő üvegtáblától, az órájára nézett – 17:58 –, majd visszatért az íróasztalához. Ő volt az egyedüli birtokosa a hatalmas, szépen berendezett irodának, és ez nagy örömmel töltötte el. Jómódot, előjogokat, hatalmat sugallt… ugyanakkor dicső titkot is rejtett. Az Endeavour ház kívülről nem különbözött a többi irodaháztól Ocean Village-ben. Az előcsarnok jellegtelen volt, nem árulkodott a legfelső két szint külön megrendelésre tervezett irodáiról, amelyeket elkápráztatásra szántak. A drága olasz bútorok, a modern művészeti installációk és persze a kilátás – minden gondosan kiszámítva hangsúlyozta a vagyont, a profizmust és a sikert. Kevesen jutottak be ide, de akik igen, azok megerősítve és megihletve távoztak a Redstone Solutionsre vetett irigykedő pillantás után.

Justin kikapcsolta a számítógépet, fogta a telefonját és a lift felé indult. Akármilyen nehéz és kiszámíthatatlan nap állt mögötte, büszke volt arra, hogy időben távozik. Imponált neki ez a fajta hatékonyság – reggel hattól este hatig –, és a hangulata szinten tartásához is jól jött. Bárhogy ment is a napi üzlet, ha időben tudott távozni, az biztosította afelől, hogy mindent kézben tart.

Kinyílt a liftajtó, Justin belépett és megnyomta az alagsor gombját. Ha most indul, fél hétre otthon lehet, és rengeteg ideje marad edzeni Adam hazaérkezése előtt. Adam – csak rágondolva is kavarogtak benne a heves érzelmek; harag, csalódottság, vágy és még annyi más. Újabban olyan bonyolultak, összetettek lettek a dolgok, hogy az otthon már nem volt az a menedék, mint korábban. Óvatosan kellett kezelni a kapcsolatukat, higgadtan, ezért volt fontos még előtte egy megnyugtató testedzés.

Záródtak az ajtók és a lift ereszkedni kezdett. Elsuhantak az emeletek – tizedik, kilencedik, nyolcadik, hetedik. Justin azon kapta magát, hogy egy vidám dallamot dúdol, megünneplendő a munkanap végét. Hat, öt, négy. Kellemes ábrándozásba merült, lassan elolvadtak a gondjai…

Ekkor hirtelen, minden előzetes figyelmeztetés nélkül a lift megrázkódott, csikorogva megállt, és Justin hátrahanyatlott, neki a tükörfalnak, beverve a fejét az üvegbe és hangosan szitkozódva, ahogy kiszorult a tüdejéből a levegő.

Most különös csend ülte meg a fém liftszekrényt, a haladás jóleső zümmögését felváltotta a tehetetlenség. Az elképedt Justin előretántorgott és nyomogatni kezdte az alagsor gombját – egyszer, kétszer, háromszor. Nem történt semmi, hiába nyomkodta tovább, ám ekkor felfigyelt valami másra. A fények is kialudtak a liftben. Mintha az egész szerkezet… lehalt volna.

Összeszedve magát végigpróbálta a többi emelet gombját, majd feladta és dühös lemondással megnyomta a segélyhívót. Tompa csengetés hallatszott valahonnan a távolból, de ez nem sok vigaszt nyújtott. Ezer évbe telik majd, mire a létesítmény menedzsere előállítja a liftszerelőket, és még többe, hogy kiszabadítsák, mert úgy tűnt, hogy két szint között akadt el. Működésbe tudják hozni a liftet? Vagy úgy fogják kihalászni az aknából, mint egy zsák krumplit? Átkozódva rugdalta az ajtót, az esti tervei füstbe mentek. Mi a fene történik itt, hogy úgy himbálózik, akár egy törött bábu! Mi folyik itt?

Előbb érezte, mint hallotta – az új Samsungja vibrált a zsebében, mielőtt ismerős hangon felvijjogott.

– Hála az égnek…

Valaki tud a megpróbáltatásáról – nem volt kérdéses számára, hogy a hívás a vészhelyzettel áll kapcsolatban. Előrántva a mobilt meglepődve látta a hívóazonosítót – nem Adam vagy az iroda volt az, hanem egy ismeretlen szám –, de azért felvette. Mit számít, ki az, ha egyszer kiszabadíthatja ebből a konzervdobozból?

– Halló!

Semmi válasz.

– Itt Justin Lanning. Hall engem?

A hangja betöltötte a liftet, de még mindig nem szólt bele senki. Tudta, hogy nem lehet baj a térerővel – hallotta, hogy valami zümmög a vonal másik végén –, de akkor miért nem szólal meg a hívó?

– Itt ragadtam a negyedik és a harmadik emelet között, ha megtenné, hogy…

De ekkor elhallgattatta valami. Egy levegővétel a vonal másik végén, mintha a hívó mondani készülne valamit. Justin folytatni akarta, el akarta magyarázni a helyzetét, de egyszerre nem érzett rá erőt, mintha valami – vagy valaki – beléfojtotta volna a szót.

És ekkor végre válaszolt a hívó, egy suttogó, puha férfihang:

– Egy óráig leszel még életben.

2.

A mutató nyolcvan mérföld per órára ugrott, de Helen Grace felügyelő nem lassított. A Fawley Roadon hajtott, délnek tartva a tengerpart felé, húzta előre a megnyíló, üres út és a messzeségben csillogó víz. Ennek, az egyik oldalon egy használaton kívüli erőművel, a másikon pedig a New Foresttel szegélyezett magányos aszfaltútnak nyugtalanítania kellett volna Helent, hiszen mindkettő bűncselekmények helyszíne volt, amelyekért nagy árat fizetett az utóbbi években. De ma este nem zavarták a múlt traumái.

A Honda Blackbird felzárkózott mellé, megpróbálta megelőzni. Helen vetett egy pillantást a motorosra, félig azt várva, hogy Joseph Hudson nyomozó őrmester diadalmas mosolyt villant rá, de a férfi tekintete elszántan meredt az útra, mintha már látná maga előtt a kockás zászlót, mintha ez a kora esti verseny komoly volna. Helen elégedetten látta, hogy Hudson minden áron szeretné elkerülni a vereséget, és készségesen reagál az ő csendes, félkomoly kihívására.

Természetesen a hajsza tényleg komoly volt, bár ezt egyikük sem szívesen vallotta be. Joseph Hudson viszonylag új ember volt a Southamptoni Központi Kapitányság súlyos bűncselekményekkel foglalkozó osztályán, és még annál is újabb ember Helen ágyában, de lassan kezdett beleolvadni az életébe. A munkaidő javát egymást kerülgetve töltötték, és a legtöbb éjszakájuk ezzel az élvezetes hajszával telt. Helen nem áltatta magát azzal, hogy jól ismerné Hudsont, de izgalmas, szenvedélyes, impulzív férfi volt, aki osztozott a sebesség iránti szenvedélyében. A kapcsolat nem volt teljesen problémamentes – kollégáik biztosan ellenezték volna, ha tudnának róla –, de Helen nem tagadhatta, hogy élvezi az őrmester társaságát és a köztük lévő súrlódásokat.

Helen gázt adva meglódult, és egy-két méter előnyre tett szert. Lassan kezdtek az út végére érni – mintegy száz méter maradhatott egy éles jobb kanyar előtt –, de Helent nem lepte meg, amikor Joseph ismét felzárkózott hozzá, nem érve be a második hellyel. Bőgtek a motorok, rohant feléjük az éles kanyar, mindkét versenyző a következő lépését kalkulálta. A lemenő nap beborította fénnyel a part menti utat, és Helen jól látta, hogy szabad a pálya, ez pedig fokozta benne a lelkesedést. Ha közeledő járművet észlelt volna, azonnal visszavett volna a sebességből, véget vetett volna a játéknak, de így a kanyar felé robogva felment kilencven mérföldre, majd hirtelen lassított és kihúzott oldalra. Ezen a partszakaszon öreg és kopott volt az út, szétszóródott kavicsok lepték el a felszínt, és Helen motorja megcsúszott rajtuk. Biztosan uralta a járművet, de a csúszás messzebb sodorta a tervezettnél, és előnyhöz juttatta az üldözőjét. Joseph elégedett berregéssel húzott el mellette, visszaszólva neki:

– Nálad találkozunk…

– Azt csak hiszed… – válaszolta Helen, ahogy motorjával túllépte a száz mérföld per órát.

Joseph tapasztalt motoros volt, de most cselhez kellett folyamodnia, hogy az élen tudjon maradni, mert ha csak a nyers erő számít, csak egy győztes lehetett volna. Helen egy elszánt lökettel orrhossznyi előnyt csikart ki, a Kawasaki Ninja boldogan morogva fogadta az ösztönzést. Másodpercek múlva Joseph Hudson felzárkózott mellé, a maximális teljesítményt csikarva ki a járművéből, hogy tartani tudja a lépést.

Joseph ezúttal rápillantott riválisára – szerelmesen, kihívóan –, ami kedvére volt Helennek. Ezt a tevékenységet rendszerint egyedül űzte, gyönyörű elszigeteltségben száguldozva a vidéki utakon. De most örömmel osztozott meg rajta, titkos útvonalakat és levágásokat mutatva meg Josephnek, amelyeket a sokéves szólómotorozás során fedezett fel. Nemcsak azért, mert méltó ellenfélnek találta, hanem azért is, mert természetesnek érezte. A kapcsolatuk még gyerekcipőben járt, de Helen Joseph társaságában időzve úgy tudott feloldódni, hogy maga sem hitte. Jake óta senkit nem engedett közel magához, szándékosan távol tartva az érdeklődőket, de most értelmetlennek tűnt elutasítani a közelséget, figyelmen kívül hagyni a nyilvánvaló harmóniát. Helen sokáig azt hitte, hogy mindez vele sosem történik meg, de többé nem tagadhatta le.

Végül talált valakit, aki lépést tudott tartani vele.

3.

– Az ég szerelmére, lassíts! Ennek így nincs semmi értelme…

– Melyik részét nem érted?

– Egyiket sem. Úgy beszélsz, mint egy őrült.

– Értenéd, ha keresztülmentél volna azon, amin én…

– És az mi is pontosan? Lassíts és mondd el, mi történt…

Adam hanglejtése leereszkedő volt, és annyira ingerült, hogy Justin elsőre szerette volna elküldeni melegebb éghajlatra. De valami – a szeretet maradék szikrája? a színtiszta, csupasz rettegés? – visszatartotta, arra kényszerítve, hogy kordában tartsa a dühét.

– Mentem lefelé a lifttel…

– Igen…

Istenem, fogd már be és hagyd, hogy végigmondjam.

– Amikor megszólalt a telefonom… – Justin hangja ismét megremegett, ahogy újra megpróbálta megfogalmazni, hogy mi is történik vele. – És ez… ez a másik hang megfenyegetett… azt mondta, hogy már csak egy órám van hátra.

Csend.

– Adam, ott vagy még?

– Igen, itt vagyok, csak…

A leereszkedés eltűnt, zavar és aggodalom váltotta fel.

– Felismerted a hangot?

– Nem…

– Van sejtésed arról, ki akarhat megfenyegetni?

– Nincs.

– Nem lehet, hogy csak vicc? Valamiféle átverés?

– Nem… az kizárt...

Persze lehetséges volt, de Justin tudta, hogy nem az. A hívó kimondta a dermesztő ultimátumot, aztán másodpercekre rá visszatértek a fények, és a lift simán folytatta ereszkedő útját, mintha rosszakarója irányítana mindent.

– Nem kéne hívnod a rendőrséget?

– De, valószínűleg igen…

– Justin, ha komolyan úgy gondolod, hogy valaki ártani akar neked, akkor hívnod kell…

– És mit mondjak nekik? Nem tudom, ki az illető, sem azt, hogy mit akar.

– Oké, oké. Ne harapd le a fejem. Akkor csak menj haza, és együtt kitaláljuk, hogy mi legyen. Ha most elindulok, nem sokkal utánad ott leszek én is.

Justint egyszerre árasztotta el a szeretet és a hála. A közelmúlt nehézségei dacára másra sem vágyott, mint valakivel együtt lenni, aki igazán ismeri őt, aki a vállára teszi a kezét és azt mondja, hogy nyugalom, minden rendben lesz.

– Köszönöm, Adam. Már telefonáltam a kocsiért. Otthon találkozunk… hamarosan.

Befejezve a beszélgetést Justin megfordult. Mintegy végszóra megjelent a fekete Mercedes, dorombolva húzva el az autók hosszú sora mellett az iroda alagsori parkolójában, mielőtt megállt előtte. Minden nap ugyanabban az időben egy ilyen luxusautó szállította haza, és most erőt adott az ismerőssége, a megbízhatósága. Justin felrántotta az ajtót, beült, majd határozottan becsapta maga után a nehéz ajtót. Ebben a pillanatban az üveg válaszfalon kigyulladt a kis piros lámpa, jelezve, hogy a sofőr figyel.

– A Grange House-ba, legyen szíves. A lehető leggyorsabban.

A fény kialudt, némán visszaigazolva az utas kérését. Pár pillanat múlva már túl voltak a biztonsági sorompón, kint az utcán, besorolva a csúcsforgalomba. Ahogy Justin hátradőlt a kényelmes bőrülésen és körülnézett a kocsiban, érezte, hogy végre kezd lassulni a szívverése. Amikor elakadt vele a lift, megrémült, biztos volt abban, hogy órákat kell töltenie a levegőtlen fémszekrényben. A folytatás pedig még ennél is rosszabb volt.

Értetlenkedés, majd vegytiszta félelem… Justin agya a legszörnyűbb képeket hívta elő – kinyílik a liftajtó és beront egy támadó, leszakad a lift –, mielőtt váratlanul kiszabadult volna a fogságból, és az alagsori parkolóban landolt, mintha mi sem történt volna. Össze volt zavarodva, dezorientált volt, de egyelőre megúszta és most talán maga mögött tudhatja ezt a rémálmot. Telefonja kikapcsolva, egy Mercedes párnázott hátsó ülésébe süppedve, végre úton volt hazafelé. Lassan kifújva a levegőt megcsóválta a fejét az utóbbi fél óra őrületére gondolva, majd az órájára pillantott.

18:08.

4.

– Ez marha nehéz. Neked kellene megmozdítanod.

Charlie Brooks erősen zihálva egy ládára rogyott. Azt remélte, hogy segítségére lehet Steve-nek a poros padláson, de Jessica régi kiságyának darabonkénti megmozdítására tett kísérlete látványos kudarcba fulladt. Vagy egy tonnát nyomott, és Charlie jelenlegi állapotában, nyolc hónapos terhesen, gigantikus pocakkal, kizárt, hogy ekkora kockázatot vállaljon.

– Ne aggódj – kacagott Steve. – Tudom, hogy itt én vagyok az igavonó barom.

Elkezdte összegyűjteni az alkatrészeket, miközben Charlie végigfuttatta a tekintetét a gyerekholmik armadáján a fa kiságy mellett.

– Fogalmam sem volt, hogy ilyen sok cuccunk van itt.

Sterilizálók, járóka, egy ringató, egy öreg mózeskosár és végtelen számú babaruhás zacskó vette őket körül. Amikor Jessica totyogó lett, majd végül iskolás, elpakolták a rengeteg holmit, eltüntetve a szemük elől, száműzve az emlékezetükből. De Charlie kellemes meglepetésként ismét teherbe esett, így kénytelenek voltak felmerészkedni erre az elhanyagolt helyre.

Befogva egy szeletet a múltjukból, amely most ismét a jelenük lesz, Charlie beleborzongott a szorongásba. Emlékezni fog, hogy mi a teendő, ha jön a baba? Meg tudnak majd birkózni az alváshiánnyal? És hogyan fog reagálni Jessica a kistestvér érkezésére? Eddig nem sokat emlegette, dacára a szülők kiszámított ösztökélésének és a nyilvánvaló változásnak az anyja alakjában.

– Ha most lemegyek, adsz néhány dolgot levinni?

Charlie hirtelen szabadulni szeretett volna a klausztrofóbiás térből. Túl sok tárgy volt itt, túl sok múltbéli szimbólum. Az iskolai könyvek, az Interrail hátizsák, az első rendőri egyenruha, egy koszorúslányruha, és ezektől így együtt öregnek, lestrapáltnak és holtfáradtnak érezte magát.

– Oké, de légy óvatos.

Charlie-nak nem volt szüksége Steve figyelmeztetésére, elővigyázatosan lépett minden egyes fokra a padláslépcsőn. Problémamentes volt a terhessége, eltekintve a borzalmas reggeli rosszullétektől, és eldöntötte, hogy nem teszi ki veszélynek magát, sem a babát a saját hülyesége miatt.

Leérve a gyerekszoba felé vette az irányt. A szoba régen Jessicáé volt, és később, miután átköltözött egy nagyobb hálóba, vendégszoba lett belőle. Vagyis inkább lomtár. Ritkán fogadtak hálóvendéget, így a kis szoba tárolóhelyisége lett az olyan holmiknak, amiket lusták voltak kidobni. Ám a második gyerek küszöbönálló érkezése aktivizálta őket, és áthelyezéssel, illetve kidobással töltötték minden szabad percüket. Ennek eredményeképpen a szoba mostanra megszabadult a lomoktól, bár az még kérdéses volt, hogy alkalmas lesz-e gyerekszobának.

– Annyi még a teendő – nyögte Charlie, amikor Steve elment mellette a kiságy fejtámlájával.

– Rengeteg időnk van még – válaszolta könnyedén Steve kifelé menet.

Izgatott volt, ami tetszett Charlie-nak, ugyanis neki nehezére esett legyűrni az aggodalmait. Hogyan lesz majd mindenre idejük? Most, hogy Jessica iskolába járt, Charlie munkán túli élete folyamatos logisztikai kihívássá vált. Iskolába vinni, érte menni, játszótársak, születésnapi zsúrok – és ezekhez most hozzáadódtak a babával kapcsolatos dolgok: orvosi ellenőrzések, vizsgálatok, dekorálás, takarítás, bevásárlás. Mert akármilyen gondosan őrizte is meg Charlie Jessica kisbaba-felszerelését, úgy tűnt, hogy mindig van egy kulcsalkatrésze a sterilizálónak vagy a ringatónak, ami hiányzik.

Végignézve a festetlen falakon, a csupasz villanykörtén és a félreállított ágytámlán Charlie túlterheltnek érezte magát. Szívből várta az új jövevény érkezését, de hirtelen teljesen felkészületlennek tűntek. Még két munkahete maradt, és így nehéz volt időt szakítani az érdemi előkészületekre. Gondolni sem mert arra, hogy valami majd nem lesz a helyén, miközben meg volt győződve arról, hogy mindent elfelejtett, amit az újszülöttgondozásról megtanult.

Tudta, hogy ezek kényszerképzetek, de nem bírta őket megállni. Minden más területen rugalmasak a határidők, képlékenyek a tervek, de itt nem. Ahogy Charlie rátette a tenyerét a hasára, és újra megérezte a baba lábának éles rúgását, egyvalami fájdalmasan világos volt számára.

Az óra ketyeg.

5.

– Gyerünk, gyerünk…

Justin magában lihegte ezeket a szavakat, sürgetve a kocsit, hogy hajtson át a sárgákon, amelyek feltartották őket, miközben megpróbálták elhagyni Southamptont. És mintha a sofőr meghallotta volna a néma sürgetését, a kocsi felgyorsult és átcsúszott a sárgán, mielőtt az pirosra váltott volna.

Justin megengedett magának egy futó mosolyt. Végre a Wickhambe – a kis faluba, amelyet Justin és Adam az utóbbi egy évben otthonának hívhatott – vezető úton voltak, megszabadulva a forgalomtól. Wickham nem volt mindig túlzottan hívogató hely, néhány idősebb lakos kezdetben rossz néven vette a nyíltan meleg pár jelenlétét, mások a saját tervezésű ház fényűzését nehezményezték, attól tartva, hogy az „új pénz” hirtelen beáramlásának nyit utat. De idővel Justin és Adam megnyerték maguknak a kételkedőket, és mára ugyanúgy részei lettek a falu életének, mintha mindig is ott laktak volna.

Újabb gyors pillantás az órára: 18:48. Tíz percen belül otthon lesz Adammel és Casparral, a nemrég beszerzett Yorkshire terrierükkel. Biztonságban, boldogan, megnyugodva. Minden egyes múló perccel valószerűtlenebbnek tűnt az irodai rémálom, olyannyira, hogy már kezdte megkérdőjelezni, hogy egyáltalán megtörtént-e. Ostobának érezte magát, amiért úgy megrémült – talán csak valami idióta telefonbetyár találta el véletlenül a számát.

Justin lehunyta a szemét és még mélyebbre süppedt a puha, párnázott ülésben. Tudta, hogy extravagáns dolog rendelt kocsival járni, hívhatott volna egyszerűen egy taxit, vagy ne adjʹ isten, megtanulhatna vezetni. De élvezte a tudatot, hogy folyószámlája van náluk, élvezte, hogy csak úgy hívhat egy luxusautót, élvezte a hatalom és a presztízs érzését, amelyet ez nyújtott. De leginkább a kényelmet élvezte, mintha első osztályon utazna oda-vissza a munkából.

Ahogy kanyarogtak a csendes vidéki utakon, hagyta, hogy elringassa a kocsi gyengéd mozgása, és testében, lelkében végre engedett a feszültség.

Mi legyen az első lépés? Beszélni Adammel? Vagy vigyék ki Caspart sétálni? Október közepe volt, az erdő már vörösben és aranyban pompázott. Talán jobb lenne kiszabadulni és későbbre halasztani a délutáni bizarr események kitárgyalását? Igen, ez jó ötlet. Így lehet együtt egy oldott estéjük otthon – nem sok ilyenben volt részük mostanában.

Justin szemhéja egyszerre felpattant, kínos remegés futott át rajta. Olyan sokszor járt már ezeken az utakon, hogy ismert minden kanyart, minden emelkedőt és ereszkedőt, a teste egy időben mozdult a kocsi ismerős mozgásával. Többnyire élvezte ezt a balettet, megnyugtatónak találta, de most ösztönösen érezte, hogy nem stimmel valami. Kihúzva magát ültében körülnézett – és rájött, hogy ismeretlen ösvényen járnak, letértek a szokásos útvonalról.

– Halló!

Elfelejtette megnyomni a kommunikációs gombot; ez most gyorsan megtette.

– Elnézést, azt hiszem, nem jó felé megyünk.

Mintegy válaszul elhúztak egy tábla mellett, amely azt jelezte, hogy nyugatnak tartanak, távolodva a falutól.

– Ez az út Shedfieldbe visz. Wickhambe úgy egy mérfölddel ezelőtt kellett volna lekanyarodni.

A sofőr bólintott, mintha megértette volna, de nem változtatott sem a sebességen, sem az irányon. Justin a tarkójára bámult, felmérte széles vállát, szabályosan felnyírt haját, és rájött, hogy nem ismeri. Valami új ember? Lehet, hogy csak eltévedt?

– Van előttünk egy kereszteződés. Ott visszafordulhatunk…

A kocsi felgyorsult, hátranyomva Justint az ülésben.

– Nincs szükség sietségre. Fontosabb, hogy egy darabban érjünk haza – tréfálkozott tompa és feszült hangon.

Milyen gyorsan mennek? Hatvan mérföld per óra? Hetven? Lopakodó szorongás lett úrrá rajta. Miért mennek ilyen gyorsan? És miért nem válaszol a sofőr?

– Kérem, hogy lassítson…

Semmi reakció, a kocsi tovább száguldott a keskeny vidéki ösvényen.

– Ember, mire fel ez a kibaszott sietség?

Mintegy válaszként a kocsi egy heves rándulással letért az útról és Justin balra zuhant. Kétségbeesetten megragadta a biztonsági övet, hogy feltornázza magát – ekkor kiderült, hogy a Mercedes egy egyenetlen földúton repeszt, le-fel pattogva a gö-röngyös felszínen. A dühös és riadt Justin kicsatolta az övét és előrehajolt, ingerülten dörömbölve az elválasztó üvegfalon.

– Mondom, hogy álljon már meg…

A kocsi tovább száguldott és Justin meglepetésére lánckerítést látott maga előtt, nyitva álló kapuval, mintha csak az érkezésüket várná. Másodpercek múlva behajtottak egy építési területnek tűnő helyre.

Pánik fogta el, a zsebébe nyúlt és előhúzta a mobilját. Erőteljesen megnyomta a bekapcsoló gombot, de ekkor a kocsi hirtelen megállt. A felkészületlen Justin előrehőkölt, az arca nekicsapódott az elválasztóüvegnek. A telefon kiugrott a markából, ő pedig hátrazuhant. Ösztönösen a fejéhez kapott, de hiába, a teste és az agya is túl bénult volt a működéshez. Csillagokat látott, a vér ízét érezte a szájában, reszkettek a tagjai és már nem tehetett semmit; az ajtó kinyílt, durva kezek ragadták meg és kitépték a kocsiból.

6.

Adam feltépte az ajtót és berontott a sötét szobába.

– Hahó!

A köszöntés visszhangzott az üres térben, majd elhalt a levegőben.

– Justin?

Semmi válasz. Egyáltalán semmilyen zaj nem hallatszott a házban, kivéve Caspar körmeinek kopogását a fényes fapadlón. Adam épp az imént hozta el őt a szomszédtól, egy öregembertől, aki ajnározta a kis kutyát, de Caspar szokás szerint rá se hederített Adamre, csak érzelmei egyetlen tárgyát, Justint kereste.

Adam kikerülve a kutyát a konyhába indult. Gyakran találta ott Justint, amint egy sör társaságában a legújabb vacsorakreáción dolgozik, de most üres volt a helyiség.

– Justin! Itthon vagy?

Fojtott hangja visszaverődött a falakról, de még mindig nem jött válasz. Adam a hálószobájukba sietett. Az is elhagyatott volt, így továbbment, végigjárta a háló- és fürdőszobákat, majd visszatért a nappaliba. Tudta, amint betette a lábát a házba, a kísérteties csendről, de most már nem maradt semmi kétség. Egyedül volt.

Adam telefont ragadott és beütötte Justin számát. Egyből hangpostára ment; Adam remegő hangon hagyott üzenetet.

– Én vagyok az… Itthon vagyok. Szeretném tudni, merre vagy. Hívj, ha megkapod ezt.

A kutya számonkérően nézett rá, mintha többet kellene tennie, de mi mást tehetne? Ad neki néhány percet – mármint Justinnak a visszahívásra –, aztán, ha nem történik semmi, felhívja a gépjárműrendelő céget, és bejelenti a panaszát. Normál esetben nem tartott ilyen sokáig a hazaút, de csúcsforgalom volt, lehet, hogy elakadtak a dugóban. Adam aggodalmasan pillantott a mobilra.

19:07.

MÁSODIK NAP

7.

Charlie átszáguldott a konyhán, s közben az órára pillantott. Ezen a kora reggelen is szokás szerint késésben volt. Rosszul aludt, mivel újabban már képtelenség volt kényelmes testhelyzetet találnia, és még kába volt, amikor megszólalt a vekker. Steve korán elment dolgozni, Charlie-ra hagyva Jessica etetését és öltöztetését, miközben arra is időt kellett szakítania, hogy ő maga is elfogadható külsővel jelenjen meg a munkahelyén.

– Kérsz még valamit enni? – Jessica elmélyülten tanulmányozta az előtte lévő Weetabix maradékát. – Gyorsan, szívem, mert el fogunk késni.

Jessica rövid fontolgatás után engedett, benyúlt a dobozba és kivett még egy búzakekszet. Charlie elfojtott egy sóhajt – a lánya jó, de lassú evő volt –, és már kifutottak az időből. Jessica felöltözött, ami áldás, de indulás előtt valahogy még meg kellett szelídíteni a haját – ezt a tortúrát Jessica rendkívül utálta, és gyakran fenyegetőzött azzal, hogy lenyírja az egészet valami iskolai ollóval. Voltak reggelek, amikor Charlie kísértést érzett, hogy ráhagyja.

A normál reggeli feladatok ráadásaként Charlie-nak arra is időt kellett találnia, hogy ebédet csomagoljon. Ez új része volt a napi rutinnak: Jessica legjobb barátnője, Mia újabban ezt választotta az iskolai menza helyett. Betett egy zacskó Hula Hoops rágcsát és egy kis almalevet Jessica uzsonnás dobozába, és a kenyérért nyúlt, hogy egy Marmite-os szendviccsel koronázza meg a nagy művet. Ekkor éles, szúró fájdalmat érzett a teste közepén.

A fájdalom végigperzselt rajta, kibillentette az egyensúlyából és levegő után kapkodva kapaszkodott bele a konyhapult szélébe támogatásért. Pillanatnyi félelem, pillanatnyi sokk, aztán a fellélegzés – bár fájdalmas, de semmi komoly, csak a baba tiport bele a medencecsontjába. Kiegyenesedve Charlie észrevette, hogy Jessica aggodalmas arccal bámulja.

– Minden rendben, kicsim – mondta gyorsan. – Csak a kisöcséd vagy húgod éppen felkészül a trambulinra.

Könnyedén hangzott, pedig lüktetett az egész bensője. Az elégedett és érdeklődést vesztett Jessica visszatért a Weetabixhez, játszott vele, mintha azt mérlegelné, hogy megegye-e. Charlie egy pillanatig nem mozdult, a lányára meredt, próbálta kitalálni a gondolatait.

– Jessie? – A kislány bólintott és végre betolta a kekszet a szájába. – Jessie, drágám, izgatott vagy a baba miatt? – Újabb harapás, de Jessica nem válaszolt. – Jó mulatság lesz egy játszótárs, nem igaz? – kérdezte vidáman Charlie. – Megmutathatod neki a babáidat, a ruhatáradat, a játékaidat. Olyan lesz, mintha itt lakna veled egy barátod…

Jessica közben ráunt a Weetabixre, eltolta maga elől a tálkát. Még mindig nem reagált, már abban sem volt biztos, hallotta-e.

– Jessica, izgatott vagy?

Jessica végre feltekintett, kurtán bólintott, majd ezt mondta:

– Lehet kolbászos tekercs a zsúromon?

Charlie átmenetileg ledermedt. Holnap van Jessica születésnapi zsúrja, és meggyőződése volt, hogy minden lényeges dolgot megbeszéltek a számos alkalommal.

– És cukrozott partikarikák is?

Jessica most felállt, elhagyni készült az asztalt, hogy megkeresse a kedvenc babáit, amelyek szép rendben sorakoztak a nappali kanapéján. Charlie mozdulatlanul, elkeseredetten ült. Tudta, hogy butaság kiborulnia Jessica válaszán, de azért egy kicsivel több lelkesedésben reménykedett.

Látott más gyerekeket, akik gyakorlatilag hisztérikus örömmel várták a kistestvért, hogy majd öltöztethetik és dajkálhatják. De eddig semmi ilyet nem tapasztalt Jessicától, sem testvéri szeretetet, sem kíváncsiságot. Keveset kérdezett, keveset beszélt a baba születéséről; úgy tűnt, mintha teljesen érdektelenül fogadná az új jövevényt.

Jessicát csak a zsúrja, a barátai, a játékai érdekelték… és saját maga. Ilyen volt a fiatalság tökéletes önmagába merülése.

8.

Helen teljesen mozdulatlanul feküdt, szorosan lezárt szemmel a reggeli napfényben. Ennek ellenére érezte, hogy Joseph őt nézi. Gyakran ébredt arra a szendergéséből, hogy az őrmester fél könyékre támaszkodva figyeli feszes, harci sebhelyekkel tarkított testét, és a mozgása ritmusa alapján meg tudta állapítani, hogy most is ezt teszi. Korábban mindig az álláig húzta a takarót, zavarták a sebhelyei, de most boldogan hevert el csupaszon, közszemlére téve őket. Nem bánta, hogy nézik, tudta, hogy a vágy vezérli a tekintetet, amely a testét ékesítő haragos csíkokat vizslatja. Helen felizgatta Josephet, és viszont.

– Nem kéne valahol másutt lenned? – suttogta Helen anélkül, hogy kinyitotta volna a szemét.

– De, lehet. Tudod, a főnököm kész rémálom, nem késhetek el.

– Akkor jobb, ha csipkeded magad. De előtte csinálj nekem reggelit.

– Hát nem ez az örök dilemma? – sóhajtott Joseph. – Az ambíció szemben…

– Mivel szemben? – kérdezte Helen, közelebb fordulva hozzá.

– Szemben… – Joseph gondolkodott, majd ezt válaszolta: – Az élvezettel.

– Erről van szó?

– Mondd meg te.

Helen futólag elmosolyodott, de nem felelt, csak visszafeküdt a hátára. Tetszett neki a játék, de tudta, hogy a könnyű szívvel odavetett kérdést egyszer meg kell válaszolni. Mit is érez Joseph iránt? Hát ő iránta? És ha kölcsönös, mi az ördögöt kezdjenek vele? A csapaton belüli viszonyokat nem nézték jó szemmel, és ha Helen igazi kapcsolatot akar, az azt jelenti, hogy az egyiküknek el kell hagynia a Southamptoni Főkapitányságot, de már a gondolattól is végigfutott a hideg a gerincén. Bár lehet, hogy nagyon előreszaladt. Jelenleg csak szeretők, akik megosztják egymással az ágyukat.

Dacára a néma egyetértésnek, hogy ő készíti a reggelit, Joseph nem adta jelét, hogy indulna, hanem a legújabb harci sebesülést, egy vastag sebhelyet simogatott Helen combján gyengéden az ujjával.

– Ne.

Helen nem akarta, hogy emlékeztessék az egyik legfrissebb súrlódására a halállal, a New Forest erdő mélyén. Joseph engedelmesen a hasára tette az ujját, de ott meg múltbeli csaták maradványaiba ütközött. Feljebb vándorolt a törzsén, a mellén, végigsimított a nyakán, alig elkerülve a következő sebet.

– Hogy csinálod? – Kissé megváltozott a hangneme, a szeretetbe aggodalom vegyült. – Hogy tudsz mindig visszatérni?

– Ó, azt hiszem, csak szerencsés vagyok – válaszolta Helen, színlelt közönnyel.

– Komolyan kérdem – folytatta Joseph. – Túl sok veszélynek teszed ki a tested és önmagadat. Nem félsz, hogy egy napon elfogy a szerencséd?

Helen meglepetten fordult felé. Nagyon hasonló beszélgetése volt néhány hónapja a felettesével, Grace Simmons főfelügyelővel, aki szintén hangot adott Helent féltő aggodalmainak. Erről lenne szó? Őszinte, jó szándékú törődésről? Vagy mindketten kiszúrtak valamit, amit ő nem lát?

– Az igazat megvallva nem nagyon foglalkozom ezzel. Ha valamit meg kell csinálni, akkor megcsinálom.

– És sosem éreztél kísértést, hogy hátrébb lépj, messzebb a frontvonaltól?

– Úgy érted, hogy átadjam a terepet, egy jobb embernek?

– Nem, dehogy. Csak… Sohasem érzed azt, hogy… – Joseph lefelé nézett, az ágyneműt bámulta, mintha ott keresné a szavakat. – Hogy már eleget tettél?

A kérdés betalált. Ezt már Helen is fontolgatta korábban, azon tűnődve, mikor lesz képes – ha egyáltalán – leállni.

– Nem igazán. Hogy őszinte legyek, fogalmam sincs, hogy mihez kezdenék utána…

– De ha valaki érez irántad valamit… – Helen rábámult, kíváncsian várva, hogy mi lesz a következő mondat. – És törődni akar veled…

– Ha igazán törődne velem – válaszolta óvatosan Helen –, tudná, hogy jobb, ha nem akar megváltoztatni. Ez jelentené az igazi érzelmet, ez a fajta elfogadás.

– Akkor hát… nyitott vagy egy kapcsolat ötletére?

– Persze. Nem vagyok teljes torzszülött, akármit is olvastál rólam.

Hívatlanul Emilia Garanita képe villant fel Helen elméjében, de elűzte a jelenést. Itt nem volt helye az újságírónak.

– Folytasd…

Josephnek oldott volt a hangja, de nem tudta elrejteni az érdeklődését.

– A javát alighanem már ismered, annyit biztosan, amennyit kész is vagyok megosztani. – Csak nem keltett csalódást a válasszal? – Az az igazság, hogy sosem volt erősségem a kapcsolatok fenntartása. Én… én mindig úgy éreztem, hogy egy kapcsolatban lenni velem többet árt, mint használ az embereknek. Ezért rendezkedtem be az egyedüllétre. – A nyugtalanság újabb jele Joseph arcán. – Ez persze nem jelenti azt, hogy nemet mondanék valakinek a társaságára karácsonykor, vagy egy vakáción…

Helen nem volt benne biztos, hogy komolyan gondolja-e mindezt – hogy el tudna-e menni ilyen messzire valaha is –, de úgy tűnt, hogy Josephnek tetszik a gondolat, és megint mosoly ült ki szép vonású arcára.

– És veled mi a helyzet? – váltott fürgén Helen. – Nyitott vagy te is? Vagy egyszer elég volt?

– Hát, nem állíthatom, hogy a legutóbbi jól végződött, de soha ne mondd, hogy soha…

Helen nem válaszolt, csak nézett rá. Elég kérdésre felelt már, most ő akart többet tudni. Úgy tűnt, Joseph ráérzett erre, és felismerte, hogy most rajta a sor ebben a „kérdezz, felelek” játékban.

– Nagyon fiatalon házasodtunk össze Karennel.

Joseph elhallgatott és Helen egy pillanatra azt hitte, hogy Joseph ennyit óhajt közölni, de a férfi folytatta:

– Bárki megmondhatta előre, hogy tévedés volt… mondták is, de nem hallgattunk rájuk, miért tettük volna? Az a helyzet, hogy nem ismertük egymást, vagy csak alig. Tudod, hogy megy ez, találkozol valakivel, megtetszik, vicces, sziporkázó, kedves… és mindez elégnek tűnik. De természetesen nem az. Múlnak az évek, az élet komolyabbá válik, és egyszerre rájössz, hogy teljesen mások az igényeitek, a családhoz, a gyerekekhez, a politikához való hozzáállásotok…

– Vannak gyerekeitek? – kérdezte megdöbbenve Helen.

– Nincsenek, hála az égnek – felelte mosolyogva Joseph. – Azt is teljesen elbaltáztuk volna. Hogy őszinte legyek, minél jobban megismertük egymást, annál tisztábban láttuk, mennyire nem illünk össze. A végén a tapasztalatok fényében továbbléptünk.

– Új kezdet.

Joseph bólintott és elnémult, csak nézte Helent. És most először Helen öntudatra ébredt, mintha valami megváltozott volna. Valahogy becsületbeli kötelességének érezte, hogy mondjon valamit, hogy reagáljon Joseph nyíltságára és őszinteségére, de hirtelen nem jutott eszébe semmi. Mit tud nyújtani, ami tisztességes, egyenes és igaz, amikor a valóságban folyton változnak az érzelmei?

Joseph továbbra is bámult rá, mintegy néma kihívást intézve hozzá. Helen érezte, hogy elvörösödik, és már azon a ponton volt, hogy valami ócska kifogással kimenti magát, amikor megszólalt a telefonja. Megkönnyebbülten és kicsit talán szégyenkezve elfordult, hogy felvegye.

– Elnézést, asszonyom, hogy ilyen korán zavarom… – Bentham nyomozó mindig udvarias volt, de soha sem vesztegette az időt finomkodásra, ha valami komoly jelentenivalóval kereste. – De találtunk egy holttestet.

9.

A kerekek belemélyedtek a kavicságyba, hirtelen leállítva a motort. Helen már le is pattant a Kawasakiról, mire elhalt a gép hangja, zsebre vágta a kulcsokat és a tetthelyre sietett. Az élvezet önző gondolata már csak enyésző emlék volt – újra energikus és koncentrált rendőrfelügyelőként lépett színre.

Előtte egy egyenruhás rendőr ácsorgott a rendőrségi kordon szabályos négyszöge mellett. Bevett gyakorlat volt kordont felállítani a bűncselekmények helyszíne körül, de Helennek ez most enyhén nevetségesnek tűnt. Egy építkezési területen voltak a vidék távoli részén, Curbridge közelében, amelyet csak egy hosszú földúton lehetett elérni – rendkívül kicsi volt az esélye, hogy lakosok tévednek erre a kieső helyre.

Joseph Hudson leszállva a motorjáról mellette termett és felemelte a kordont. Helen átbújt alatta.

– Jó reggelt! – mondta élénk hangon. – Mi vár itt minket?

– Magányos, halott férfi, késő húszas, kora harmincas…

– Ki találta meg?

– Az építkezés művezetője.

Helen csak most vette észre a bárdolatlan külsejű férfit, aki egy konténer lépcsőjén ült. Borotválatlan, viharvert képe, őszülő haja elárulta, hogy egész életében a szabad ég alatt dolgozott. Nagyokat szívott a cigarettájából, és Helen még ebből a távolságból is látta, hogy remeg a keze.

– Jelenleg nem folyik itt munka, de ő azért kijár ide minden reggel ellenőrizni a területet. Fél kilenc körül nyitott és öt perccel később hívott bennünket. Feljegyeztem az adatait, és hajlandó vallomást tenni…

Miközben a rendőr folytatta az összefoglalót, Helen felmérte a helyszínt. Tisztán ki lehetett venni egy nagy épület – raktár, talán gyáregység – alapjait, körülöttük betonkeverők, talicskák és elszórtan falazóblokkok. Fehér por vékony rétege lepett mindent, és ennek, valamint az elhajított kólásdobozoknak és chipses zacskóknak az élet, az átmenetileg felfüggesztett tevékenység érzetét kellett volna keltenie. De ehelyett döglött volt a hely, mintha a munkások félúton feladták volna, sorsára hagyva a projektet.

– Van sejtésünk arról, ki az áldozat?

Joseph kérdése kizökkentette Helent a merengéséből.

– A művezető nem ismeri… én pedig nem nyúltam semmihez – közölte a rendőr, megelőzve Joseph következő kérdését.

– Jelentettek be eltűnést tegnap este? – kérdezte Helen.

– Egy-két emberre talán illik a leírás – felelte habozva a rendőr. – De amíg nem tudunk többet…

– Mehetünk?

Helen a holttest felé mutatott, és néhány másodperc alatt megtették a rövid távolságot. Az mindjárt látszott, hogy az áldozat nem munkás – Helen még a kék selyemöltöny előtt kiszúrta a drága bőrcipőt. A férfi hason feküdt a földön, maga elé nyújtott karral, kissé félrefordított fejjel. A szeme a döbbenettől tágra nyitva meredt az égre.

– Úgy hurcolták ide – állapította meg Helen, a holttesthez vezető elkent mintázatra utalva a porban.

– És nézzen oda – tette hozzá Joseph. – Ott van valamilyen cipőnyom.

Helen leguggolt, hogy megvizsgáljon egy bakancslenyomatot a holttest mellett. Nagy volt – 42-es, 43-as? –, jellegzetes mintával. Katonai surranó? Vagy túrabakancs? Elfordulva a holttesttől Helen követte a lábnyomokat, amelyek minden lépéssel egyenletesen halványultak és távolabb kerültek egymástól, ahogy a gyilkos megszabadult a holttesttől, majd elmenekült.

– Van fogalmunk, hová vezetnek ezek? – kérdezte.

– Vannak a területről be- és kivezető friss abroncsnyomok. Úgy néz ki, hogy akárki tette ezt, visszament a kocsijához és elhajtott – válaszolta fürgén a közrendőr. – Nem tudom, milyen típusú jármű volt, de ezeket a nyomokat is elkordonoztam.

– Helyes. Jó messze vagyunk a várostól – mondta Helen –, és ide nincs tömegközlekedés.

– Ami arra utalhat, hogy célirányosan választották ki a helyet. Távoli, elhagyatott, nem kell szemtanúktól tartani…

Joseph szavain rágódva Helen ismét a holttest felé fordította figyelmét. Közelebb hajolva elővett egy tollat a zsebéből és lehúzta a férfi gallérját. Nyomokat szúrt ki ezen a területen és az arcon, amelyeket eddig nem látott tisztán. Az egész nyak körül vastag bíborlila horzsolás. Ennek a sötét, traumás területnek a közepén, mint egy skarlát nyaklánc, volt egy mély vágás, amely belehasított a húsba.

Bárki volt is a felelős ezért a szörnyű bűncselekményért, jelentős izomerőt fejtett ki, úgy szétszabdalva az áldozat nyakát, hogy kilátszott a gégéje.

Helen háta mögött Joseph lassan kifújta a levegőt, osztozva az érzéseiben. Brutális, félelmetes módja volt ez a halálnak. Helen szinte érezte a fullasztó oxigénhiányt, a felszakadó bőr perzselő fájdalmát, ahogy a fegyvert – egy drótdarab, esetleg egy fojtólánc? – szorosabbra fogják. Helen összeszedte magát, kesztyűt húzott és gyengéden felemelte az áldozat fejét, kissé maga felé fordítva az arcát. A férfi fiatal volt, egészséges bőrrel és erős, tetszetős vonásokkal, bár a szeme most véreres volt, az arca pedig piszkos és élettelen.

Helen visszaeresztette a fejet a porba, és tapogatni kezdte a holttestet: végül a zakó ígéretesen kidudorodó oldalzsebén állapodott meg a keze. Óvatosan belenyúlt, kisebb tárgyakat keresve a szövetszálak között, amelyek kieshettek, de nem talált mást a meggyőzően vastag tárcán kívül. Kivette és kettényitotta. Platina hitelkártyák sora üdvözölte, míg mögéjük dugva a brit jogosítvány eltéveszthetetlen rózsaszínje. Kihúzta és elolvasta az adatokat. Ekkor érte a nap második meglepetése. Halványan ismerős volt a kissé elmosódott fotó, de az áldozat személyazonosságát illetően nem volt semmi kétség. Helen, ahogy a southamptoniak legtöbbje tette volna, egyből felismerte a nevet. Egy férfi, akivel korábban már történtek sötét dolgok.

– Justin Lanning szerepelt az eltűntek listáján? – kérdezte visszafordulva az egyenruháshoz.

– Igen, asszonyom – vágta rá gyorsan a rendőr.

– És mit tudunk az eltűnés körülményeiről?

A rendőr most elbizonytalanodott, mintha nem szeretne a rossz hír hozója lenni.

– A partnere hívott bennünket tegnap este. Lanninget hat óra körül vették fel az irodájánál, de nem érkezett haza. A jelek szerint akkortájt beszélt telefonon a partnerével, kissé feldúlt állapotban.

– Mert?

– Mert kapott egy fenyegető hívást, azt mondták neki, hogy… – A rendőr megint habozott, úgy tűnt, hogy elbátortalanodik, majd mégis folytatta: – Azt mondták neki, hogy egy óráig lesz még életben.

10.

Charlie a hideg betonon állt, felmérve maga előtt az elhagyatott helyet.

Helen és Hudson az építési területen voltak, átvéve a tetthelyet, Charlie viszont egyenesen az Endeavour házba ment. Lanning irodája a legfelső emeleten volt: a penthouse-ból lélegzetelállító látvány nyílt a vízre. Mielőtt azonban felment volna, előbb az alagsort akarta szemrevételezni – az utolsó helyet, ahol életben látták Justin Lanninget.

Röviddel este hat után látták, ahogy kilép a liftből, és a föld alatti parkoló felé indul, ahol szokás szerint várta a megrendelt kocsi, amely hazafuvarozta. Innentől semmi – egészen a művezető ma reggeli riasztó felfedezéséig. Lanning mobilja eltűnt, és nagyjából a munkából való távozása óta ki volt kapcsolva, így nem segíthetett a mozgásának feltérképezésében. A jól menő felsővezető eltűnésének történetét darabonként kell majd összerakni.

– Mikor érkezett meg a kocsi? – fordult szembe Charlie Dave Prentice biztonsági főnökkel. A túlsúlyos, lógó pofazacskójú Prentice fizikuma és viselkedése exrendőrre vallott. Fénykorában impozáns fellépése lehetett, de mára meghunyászkodottnak tűnt.

– Öt óra harmincegykor.

– Honnan tudja ilyen pontosan? Vannak kameráik idelent?

– Sajnos nincsenek – válaszolta Prentice, növekvő zavarral. – De a legfelső osztályú rendelt autókban van egy beépített szenzor, amely felnyitja nekik a kaput, hogy bejussanak a parkolóba. Mindegyek szenzornak egyedi jele van, innen tudjuk, hogy az Lanning kocsija. A kollégájának már megadtam a rendszámot és az adatokat a telefonban…

Bentham nyomozó már megkapta az utasítást a kocsi és a sofőr adatainak begyűjtésére – sorsdöntő volt a jármű megtalálása –, de Charlie-t most nem ez érdekelte. Hanem az a tény, hogy Lanning sofőrje – elrablója? – fél órával azelőtt hajtott be az irodaházba, hogy Lanning hívatta volna a megrendelt kocsit. Ez lehetett egyszerűen kiváló szolgáltatás – a rendszeresített sofőr tudja, hogy Lanning szereti, ha pontban este hatkor érte jönnek –, Charlie azonban baljósabb indítékot sejtett a háttérben.

– Mi van még idelent? – kérdezte, az okosautók sorait pásztázva.

– Nem sok minden. Raktárszobák, személyzeti öltözők, a közművek alállomásai, a liftrendszer…

– Ezt látni szeretném.

Udvarias, de sürgető volt a hangja. Prentice nem tétovázott, elvezette a parkoló végébe, ahol egy vasajtó állta útját a közművek megközelítésének. „Belépni tilos” és „Magasfeszültség” figyelmeztető táblák ékesítették, de valaki ügyet sem vetett a fenyegetésekre. Az ajtót védő nehéz lakatot feltörték, mozdulatlanul lógott a helyén.

– Mi a fa… – A feldúlt Prentice a lakat felé nyúlt, de Charlie megállította, elkapva a karját félúton. Előrelépve gumikesztyűt húzott és leakasztotta a lakatot. Tisztán vágták le, fémvágóval vagy hasonló eszközzel, és visszaakasztották a helyére, miközben a behatoló szabadon bejutott az elzárt térbe.

Charlie kihajtotta a nehéz ajtót és belépett. Kísérteties, tompa derengés világította meg a szűkös teret, amelyet betöltött az elektromos áram halk, elégedett duruzsolása. Nem voltak kiugró lábnyomok vagy minták a porban, de Charlie azért óvatosan haladt előre a túlsó fal felé, a helyiség széleit követve az enyhén ziháló Prentice-szel a nyomában.

– Mik vannak itt lent?

– A főelosztó, a villanyórák, a főkapcsoló és egy külön kivezetés, ami a liftrendszer áramellátását biztosítja. – Egy nagy konzolra mutatott a hátsó falon, és közelebb lépett hozzá. Felismerte a márkanevet – Schindler –, de fogalma sem volt, mire valók a gombok és karok.

– Tudja, hogy működik?

– Nem én! Nem az én szakterületem – vágott vissza gyorsan Prentice, igyekezve megszabadulni a Lanning eltűnéséért való felelősségnek legalább egy részétől.

– De ha áramtalanítani akarják a liftet? Tegyük fel, tűz van, és ki kéne iktatni a rendszert…

– Hát, ha bekapcsol a tűzjelző, a liftek automatikusan leállnak. De ha manuálisan akar beavatkozni, azt hiszem, elég meghúznia azt a kart ott…

Egy nagy piros karra mutatott a konzol jobb oldalán. Charlie közelebb lépett, és még a nátriumlámpa halvány fényében is látta, hogy a karon jelentősen kevesebb por ül, mint a többin a kapcsolószekrényben: vagyis nemrég működésbe hozhatták. Egyszerű volt, de hatékony. Amint egy behatoló bejut az alállomásra, gyerekjáték áramtalanítania a lifteket, ezáltal kiszolgáltatva Lanninget.

Charlie megköszönte Prentice-nek a segítséget és kiterelte a sötét helyiségből.

– Senki sem teheti be ide a lábát, amíg nem végeztek a helyszínelők, oké?

Prentice hevesen bólogatott, egy pillanatra visszatérve a régi, utcai zsaru szerepébe. Charlie ott hagyta őrt állni, és a parkoló felé tartva ismét megakadt a szeme a fő liftajtókon. Kezdett világossá válni, mi történt itt, ami egybehangzott Adam Cannon bejelentésének lényegével, amikor felhívta az operátort, hogy eltűnt a partnere. Lanning gyilkosa fél hatkor érkezett, elhelyezkedett a parkolóban és megkereste az alállomást. Pontosan hatkor leállította a lifteket, aztán telefonált, nyilván innen, az alagsorból, majd várt, feltételezve – vagy tudván? –, hogy Lanning ösztönös reakciója lesz hívni a kocsit és hazavitetni magát, ahol megbújhat, amíg értelmet talál az imént kapott különös fenyegetésben.

Idővel kiderül, ki fuvarozta Lanninget a halálába. Talán az egyik törzssofőrje, akit lefizettek, megzsaroltak vagy megfenyegettek? Vagy a gyilkos egyszerűen „kölcsönvette” a kocsit a bűncselekmény végrehajtásához. Idővel mindezt kiderítik, de egy dolog már most tiszta volt. A Lanning elleni támadást a végrehajtás előtt gondosan előkészítették és megtervezték. Ez nem telefonbetyárkodás vagy rossz vicc volt.

A gyilkos beváltotta a fenyegetését.

11.

Részletekre éhesen gyűltek köré. Még a rutinosabb nyomozók is érezték, hogy ez egy nagyszabású nyomozás lesz.

– A legtöbbjüknek ismerős lesz a név…

Helen egy arcképet tűzött ki a táblára. Már újra a főkapitányságon volt, a zsúfolt irodában.

– Justin Lanning tagja volt annak az iskolás csoportnak, amelyet nyolc évvel ezelőtt Daniel King elrabolt. Mindannyian ugyanabba a southamptoni középiskolába jártak, és éppen az Edinburgh Hercege-programban vettek részt South Downs tengerpartjánál, amikor elkapta őket. Öt tizenévest tartott fogva a Chilgrove melletti tanyaházában, ahol fizikai és lelki kínzásoknak vetette alá őket. Lanningnek és három barátjának végül sikerült megszökniük, de Rachel Wood osztálytársuk nem volt ilyen szerencsés; őt meggyilkolta King a tanyaház pincéjében, majd felgyújtotta az épületet és elmenekült.

Kinget sohasem fogták el, de Helennek ezt nem kellett külön elmondania. Tudta minden jelen lévő rendőr – King hírhedt szökevénynek számított rendőri berkekben –, ő pedig azt akarta, hogy minden figyelem a jelenlegi helyzetre irányuljon.

– Lanning tizenhét éves volt akkor, és nyilvánvaló, hogy milyen súlyosan traumatizálta ez az élmény. De a többi túlélővel együtt őt is kemény fából faragták. Viszont úgy tűnt, hogy Lanning még a többieknél is többre vitte – mindössze huszonöt évesen sokkal rendezettebb és impozánsabb életet élt, mint azt én valaha is…

Kuncogás a csapat soraiban, pillanatnyi könnyedség ezen a felkavaró délelőttön.

– Lanning a Southampton Egyetemen tanult, az első diplomáját tengerkutatásból szerezte, majd volt egy posztgraduális éve Brightonban üzleti tanulmányokból. Aztán hazajött. Született southamptoni, Fordhamben nőtt fel, és akár a többi ösztöndíjas, egy helyi középiskolába, a St. Mary’sbe járt. Végül letelepedett a városban, és 2016-ban csatlakozott a Redstone Solutions céghez, amely az olaj- és gáziparban kínál védelmet a vállalkozásoknak. A partnerével, Adam Cannonnal élt egy nagy házban Wickham faluban, és úgy tűnt, megállapodott és minden rendben. De tegnap este megfojtották és egy építési területen szabadultak meg a holttestétől, néhány mérföldre az otthonától.

Néhányan a csapatból sokatmondóan összenéztek – Daniel King azzal fenyegette az elrabolt iskolásokat, akiket a pincében tartott összekötözve, hogy megfojtja őket –, de Helen nem akart elmenni ebbe az irányba. A bizonyítékok érdekelték, nem a spekulációk.

– Úgy véljük, hogy az Ocean Village-i irodájából rabolták el tegnap kora este. Tudjuk már, kinek volt kiadva Lanning tegnapi hazafuvarozása?

– Beszéltem a szolgáltatóval – felelte Bentham nyomozó. – Prestige Travel a nevük, egy ipari parkban van a székhelyük Thornhillben. Kis cég, rotációs rendszerben jelölik ki a sofőröket, akik felveszik az ügyfelet az Endeavour házban. Tegnap egy Leo Bagdadtis nevű pasasnak kellett volna hazavinnie Lanninget, de délután három körül ellopták az autóját.

– Ellenőriztük ezt?

– Fél négy tájban felhívta a helyi rendőrőrsöt. Beszéltem az ottaniakkal, Bagdadtis, aki hatra volt beosztva, jelentette a lopást. Nincs priusza és eléggé ki van borulva, hogy elvesztette az egyetlen jövedelemforrását. Szerintem hiteles.

– Oké, akkor a szokásos protokoll: küldjünk rendőröket az otthonába, keressünk szemtanúkat, vizsgáljuk meg a térfigyelő kamerák felvételeit, akármit, ami nyomra vezethet, hogy ki vitte el a kocsit. Van fogalmunk róla, hol van most?

– Nincs benne semmilyen transzponder – közölte Joseph –, ezért magunknak kell felkutatnunk. Van pár használható közlekedésikamera-képünk egészen Botley-ig. Egyiken sem látni Lanninget vagy a sofőrt, de az útirányt ki tudjuk sakkozni…

– Ami arra utal, hogy Lanning otthona felé tartanak – szakította félbe Helen.

– Úgy van. Ezzel eljutunk majdnem este hat negyvenig. Nincs letérés az útvonalról, rendesen haladnak a szokásos forgalomban, de elveszítjük őket, amikor a kocsi elhagyja a Botley felé vezető utat.

– Vagyis?

– Onnantól bárhová mehetett, de nincs olyan közlekedési-kamera-kép, amely szerint visszatért volna Southamptonba, és nem látni egyik közeli főúton vagy sztrádán sem.

– Bármi a kikötőkben és a reptereken?

– Semmi, így egyelőre abból indulunk ki, hogy valahol helyben rejtették el, egy garázsban, parkolóban, melléképületben… vagy a bűntett helyszínétől nem messze. Természetesen riasztottuk az országúti rendőrséget, a helyi járőröket, de a drónokat is ki fogjuk küldeni. Rengeteg az erdős és mezőgazdasági terület, ahol jobbnál jobb rejtekhelyek lehetnek.

– Tájékoztatást kérek, amint megtudunk valamit – mondta Helen elfordulva tőle. – Mit derítettünk ki a hívásról, amelyben megfenyegették Lanninget?

– Egy regisztrálatlan feltöltőkártyás telefon volt – válaszolta Charlie, az egész csapatnak címezve. – Nem sokkal tegnap este hat után elveszett a jel, és összesen is csak kétszer pingelték meg. Tegnap az Endeavour ház közelében és pár nappal korábban, Northam körzetében.

– Ötlet, hogy ki vásárolhatta a telefont?

– A SIM-kártya nincs regisztrálva egyik nagy országos szolgáltatónál sem, a feketepiacon vehették.

– Hol volt pontosabban az első pingelés?

– Egy kábé fél mérföldnyi zónán belül Northamben, de sok ott a lakás, üzlet és műhely, ennél pontosabban nem tudjuk belőni.

– És maga a hívás, arról mit tudunk?

– Este hatkor indították és pont egy percig tartott.

– Másodpercre? – kérdezett vissza meglepődve Helen.

– Másodpercre.

Helen bólintott, de nem mondott semmit. Újra feltűnt neki, hogy egyesek összenéznek a csapatban – a gyilkos precizitása nyugtalanított néhány rendőrt.

– Oké, Lanning hívás- és üzenetlistája nyilvánvalóan kiemelt fontosságú. Csak másodkézből jött beszámolónk van a hívás tartalmáról, Lanning partnerétől. Tudnunk kell, ki lépett kapcsolatba Lanninggel tegnap este előtt. Voltak más fenyegető üzenetek, szokatlan hívásminták, új szereplők?

– Rajta vagyunk – biztosította Charlie.

– Ha már a kapcsolatok témájánál tartunk, azt szeretném, ha átfésülnénk Lanning életét. Vizsgáljuk meg a jelenlegi partnerét, Adam Cannont. Beszéljünk a szomszédokkal, hogy milyen párnak látták őket, nézzük meg Cannon anyagi helyzetét, e-mailjeit, üzeneteit is. Továbbá Lanning családtagjait, barátait, kollégáit, azokat, akikkel a tengerentúlon léphetett kapcsolatba. Az olajbiznisz védelmezése veszélyes játék… Lanning kapcsolatba kerülhetett mindenféle diktátorral, korrupt hivatalnokkal, zsoldosokkal és maffiózókkal. Ellenőrizzük, hogy a Redstone-nak, és különösen Lanningnek van-e valami a rovásán. Felbontott szerződések, ilyen-olyan vádak, lefizetett, ki nem fizetett emberek. Voltak Lanningnek személyes anyagi gondjai? Nem költekezett-e túl a Wickhambe költözéssel? Elégedett volt a magánéletével? Emeljünk fel minden követ és nézzük meg, mi mászik ki alóla.

Rövid csend állt be, a csapat egy része jegyzetelt, majd Malik nyomozó jelentkezett.

– Azt is megvizsgáljuk, nincs-e köze a halálának a korábbi megpróbáltatásaihoz?

Maliknek nem kellett kifejtenie, hogy mire céloz, és Helen magában felnézett rá, hogy volt mersze feltenni ezt a kérdést.

– Nem ez a nyomozás fő csapásiránya – válaszolta Helen. – Bár nyitottnak kell lennünk. Kinget háromszor „látták” az utóbbi tizennyolc hónapban, legutóbb négy hete Southamptonban.

Érdeklődés hullámzott végig a csapaton, úgyhogy Helen gyorsan folytatta.

– De egyik bejelentés sem megalapozott; vagy névtelenek voltak, vagy hírnévre vadászva tették őket. A túlélők egyike – Maxine Pryce – nemrég könyvet adott ki az esetről, visszahozva a köztudatba az elrablásukat, és azóta mindenki mindenhol Kinget véli látni. Az ilyen bizonyítatlan állításokat pedig óvatosan kell kezelni, úgyhogy megvizsgáljuk magát a támadás módszerét is. Tény, hogy Lanninget első ránézésre megfojtották, de számos oka lehet annak, hogy miért éppen így gyilkolták meg. Kapcsolatban állhat akár a múltbeli eseménnyel is. De lehet teljesen véletlenszerű. Vagy szándékosan úgy tervezték, hogy félrevezessenek, zsákutcába tereljenek bennünket.

Hagyta leülepedni ezt a gondolatot, majd folytatta:

– Daniel King nagyon zavart lelkű személyiség, aki egyértelműen képes embert ölni. Lehetséges, hogy még életben van. De a támadásai természetére kell figyelnünk. A tanyaházi incidensek előtt King két embert próbált megfojtani, mindketten tanulók voltak, akik elhagyatott vidéki utakon tartottak hazafelé. Egyik kísérlet sem volt sikeres, mindkét áldozat szembeszállt vele és segítségért kiabált. Ezek a gyilkossági kísérletek nem voltak különösebben átgondoltak vagy precízen végrehajtottak… inkább kezdetlegesek és amatőrök. Az Edinburgh Hercege-programban részt vevő gyerekek elrablása is kontármunka volt. Kiszolgáltatva kénye-kedvének, összekötözve a pincében, de elég volt egy egyszerű hiba a részéről, hogy meg tudjanak szökni. Vagyis igen, King erőszakos és hajlamos az emberölésre, de nem egy precíz gyilkos. Justin Lanning meggyilkolása másnak tűnik: tiszta, pontos, sőt profi.

– Lehet, hogy bérgyilkosság? – kérdezte Malik.

– Ezt nekünk kell kiderítenünk – válaszolta Helen, elszánva magát arra, hogy nem hagyja a csapatot ennyire előreszaladni. – Akkor hát lássunk is munkához!

A megbeszélés véget ért, a csapat sietett teljesíteni a kiadott feladatokat. Helen folytathatta volna még az eligazítást, de nekik most konkrét bizonyítékokra volt szükségük. Ennek ellenére, miközben a posztjukhoz visszasiető munkatársait figyelte, fejben továbbra is Lanning halálának módján tanakodott. A felszínen megvolt a bérgyilkosság minden jegye – jól megtervezett, kíméletlenül kivitelezett, a támadó könnyedén megoldott menekülésével. De ha ez volt a helyzet, még maradt egy nyugtalanító kérdés.

Ha ez profi bérgyilkosság volt, miért figyelmeztették Lanninget előre a halálára?

12.

– Justin Lanning?

Emilia Garanita nem tudta elrejteni a megdöbbenését. A kieső építési területhez igyekezett valami szaftos sztori reményében, de amit hallott, az felülmúlta minden várakozását.

– Biztos vagy benne, hogy ez volt a név?

Marvin Hayes közrendőr egyszerre aggodalmasnak tűnt, mintha átlépte volna a határt vagy rosszat mondott volna. Szeretett volna most már minél hamarabb megszabadulni Emiliától; azt hitte, hogy ha ad neki valami aprócska infót, akkor majd beéri annyival, de rájött, hogy elszámolta magát. Ez a nő nem megy sehová.

– Hogyan tudták azonosítani?

– Nem volt nehéz – felelte az egyenruhás zsaru, ideges pillantást vetve a háta mögé. – Nála volt a tárcája. Amúgy ki ő?

Emilia kacagni szeretett volna, de elnyomta a késztetést. Ez a zöldfülű nyilván most jött ki a rendőrakadémiáról. Nem lehetett több tizenkettőnél, amikor Justint és az iskolatársait elrabolták, érthető, ha semmit nem mond neki a Lanning név, de akkor is… akkora publicitást kapott az eset, hogy valaminek csak meg kellett volna ragadnia. Öt tizenévest – fiatalok, naivak, tele reménnyel – elrabol és megkínoz egy magányos őrült egy távoli tanyaházban. Ez minden szülő rémálma… az eset még friss az emberek emlékezetében, de ha bárkiben elhalványultak volna a részletek, ott van Maxine Pryce szenvedéstörténete, hogy kitöltse az űrt. Emilia a vele készítendő telefoninterjúra készülve elolvasta a több mint ötszáz oldalas Egy sötét éjszakát, amely még a legérzelgősebb olvasónak is elegendő szívfacsarást, fájdalmat és tragédiát tartogatott. Lehet, hogy vennie kellene egy példányt ennek az éretlen rendőrnek?

– Senki, csak volt már vele dolgom – felelte Emilia, amennyire csak lehetett, pókerarccal. Hazudott. Emilia annak idején megpróbált közel férkőzni a traumatizált iskolásokhoz, de a családok és a rendőrség áthatolhatatlan védőkordont vontak köréjük. Emilia még újonc riporter volt, hiányzott belőle a mostani pimaszság és ravaszság, így be kellett érnie a nagybácsikkal, nagynénikékkel és távoli ismerősökkel való csevegéssel, de ezek nem tudtak semmi érdemlegest. Most úgy tűnt, a történelem ismétli önmagát, csak ezúttal nem volt senki, aki megvédte volna Lanninget.

– Ki találta meg?

– A művezető. Azt nem tudom, hogy hívják.

Ezek az utolsó szavak már élesen, véglegesen hangzottak, mintegy lezárva a beszélgetést. Emilia ezúttal elnevette magát. Ha egy zsarut egyszer bepaliztál és információt adott neked, azt fel lehet használni ellene, és azzal már horogra is akadt. Itt már ő az, aki megmondja, mikor ér véget az interjú.

– Csak még egy utolsó kérdés – folytatta zavartalanul Emilia. – Hogyan halt meg?

Igazából ezt akarta leginkább megtudni. Már így is sokkal több anyagot szerzett a vártnál, amikor megérkezett erre a távoli helyszínre, de a cikk – és Justin Lanning halálának – hatása nagyban múlt azon, mit válaszol Hayes.

– Nézze, nem mondhatok többet… – közölte idegesen a rendőr. – Én csak azért vagyok itt, hogy biztosítsam a helyszínt…

– De…? – kérdezte évődve Emilia.

– De hallottam Hudson őrmestert, ahogy arról beszél, hogy megfojtották.

És tessék. Ha őszinte akar lenni magához, Emilia ebben a válaszban reménykedett, de nem hitte volna, hogy lehetséges. Persze tovább kell nyomulnia ezen a vonalon a hullaházi kontaktusával, de ha Hayes rendőr igazat mond, most szenzációs sztori pottyant az ölébe. Justin Lanning egyszer megmenekült a haláltól, de másodszor már nem. Elképzelhető, hogy a két eset összefügg? Visszatért a sötétség, hogy magával ragadja Justint?

Kecsegtető gondolat volt. Daniel King aligha a legsikeresebb gyilkos a világon – kétszer próbált meg magányos iskolás lányokat megfojtani, mindkétszer kudarcot vallott, mielőtt az ölébe hullottak volna az Edinburgh Hercege-programban részt vevő gyerekek. A statisztikák alapján sem igazán tekinthető nagypályásnak. Nem, az embereket az nyűgözte le, amit azokkal a szegény diákokkal tett; meg az, hogy utána nyomtalanul felszívódott. A tanyaház felgyújtását követően, nem sokkal azután, hogy a gyerekek megmenekültek, West Ashling faluban, majd később Chichesterben is látták. Kingről feltételezték, hogy öngyilkos lett – a kalapját, a ruháit, a tárcáját és a telefonját egy távoli szikla mellett találták meg egy nappal a tanyaházi tűzvész után. De ki tudhatja ezt biztosan? A holtteste sosem került elő, és azt sem látták, hogy beleveti magát a vízbe. Lehetséges, hogy még szabadon van, gonosz gondolatoktól űzötten, várva az időt, amikor újra lecsaphat?

Pryce elvetette ezt a nézetet a könyvében, de Kinget többször is látták az évek során, az internet meg tele volt összeesküvés-elméletekkel King „későbbi gyilkosságairól”. Most pedig megfojtották Justin Lanninget, itt, Southamptonban. Ha valami beindítja a spekulációkat Daniel King hollétéről, hát ez a brutális bűncselekmény biztosan.

– Nagyon köszönöm, Hayes biztos úr. Sokat segített.

Az egyenruhás nem tűnt boldognak, de Emilia nem időzött tovább, hogy kiélvezze a feszengését. Meg kellett írnia a cikkét. Nagy dobása lesz a tegnap esti gyilkosságról, amelyben kihangsúlyozza Lanning halálának kegyetlen, ironikus tragédiáját, de rengeteg teret hagy majd Daniel Kingnek is. Ő volt az igazi húzónév, és Emilia nem sajnálja a fáradságot, hogy életre keltse őt az olvasóknak, nem feledkezve meg a hivatalos fotója mellékeléséről, amelynek láttán azóta is kileli a hideg. Torzan jóképű, kísértő zöld szempárral, zilált szőke hajjal és alattomos arckifejezéssel, csábítóan vészjósló szörnyeteg volt.

Egy misztikus gyilkos, aki azóta is kísérti a kollektív képzeletet.

13.

– Nem akarom elhinni. Nem tűnik valószerűnek…

Maxine Pryce idegesen babrálta a nyakláncát a rajta lévő szív alakú függővel.

Charlie-nak feltűnt, milyen hamuszürke most az arca, és azon tűnődött, vajon mindig ilyen sápadt-e.

– Hiszen csak néhány napja beszélten Justinnal…

A Café Belmondóban ültek, egy menő kávézóban a városközpontban. A stílusos, art deco ihlette enteriőr pazar és impozáns volt – csupa kovácsoltvas és színes ólomüveg. Az a fajta hely volt, ahol már a puszta ottléttől trendinek és sikeresnek érzed magad. Mondani sem kell, hogy Pryce választotta.

– És hogy volt, amikor beszéltek?

Pryce rövid hallgatás után válaszolt:

– A jó öreg Justin…

Nehéz volt megállapítani, hogy ez szeretetteljesen hangzott-e, vagy nem.

– Közel álltak egymáshoz?

– Természetesen. Amikor olyan dolgokon mentek át együtt, amiken mi, nem is lehetne másképp.

– Akkor hát barátok voltak?

– Igen. Barátok közös múlttal, de igen, barátok.

Ezt melegen mondta, de valamilyen ingerült alaptónussal, mintha már unná a kérdéseket. Eleinte húzódozott a találkozástól: a nagyon sűrű promóciós napirendjére hivatkozott, teljes joggal, a ma megjelenő könyvéhez. Rugalmas, de erős fiatal nő volt, aki láthatóan ahhoz szokott, hogy a maga módján intézze a dolgait, de gyorsan beleegyezett a találkozóba, amint Charlie megosztotta vele Lanning halálának megrendítő hírét. Pryce azt ígérte, hogy segít, amiben csak tud, de a sokk, a gyász, a bosszúság és a kényelmetlenség érződött rajta. Charlie szeretett volna ennek a mélyére hatolni, és folytatni akarta a beszélgetést, amikor megszólalt Pryce telefonja. Gyorsan felkapta, de megnyúlt a képe a hívó láttán; visszatette az asztalra és hagyta tovább csengeni.

– Ha fel akarja venni…

– Csak egy ismerős újságíró. Egy nagyon fárasztó újságíró.

Charlie-nak volt egy tippje, hogy ki lehet az, és magában elátkozta Emilia Garanitát. Ha tragédia történik, ő mindig ott van valahol a közelben.

– Gyakran találkoztak? – kérdezte, kiűzve az újságírót az elméjéből.

– Nem olyan gyakran. Justinnak is megvolt a maga élete, nekem is az enyém, de végig egymáson tartottuk a szemünket.

– Telefonon beszéltek?

– Hébe-hóba.

– Átlagosan mit mondana, milyen gyakran?

Pryce most habozott, mintha csapdát érzékelne.

– Olyan gyakran, ahogy szükséges volt. Miért kérdi?

– Nos, a halála után végigmentünk a híváslistáján… – Charlie nem osztotta meg a fenyegető hívás tényét, erre egyelőre nem volt szükség.